Кримські татари
Кримські татари крим. qırımtatarlar, qırımlılar | |||||||||||||||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
Кількість | від 500 тис. до 6 млн. [1][2][3] | ||||||||||||||||||||
Ареал | |||||||||||||||||||||
Походження | половці та інші тюркські та нетюркські народи Криму; залежно від субетносу, вплив тюркських та нетюркських народів значно відрізняється ![]() | ||||||||||||||||||||
Близькі до | балкарці, кумики, карачаївці, караїми, татари-липки, уруми історично: казанські татари[a], ногаї[b], турки[c] | ||||||||||||||||||||
Входить до | тюрки | ||||||||||||||||||||
Мова | кримськотатарська | ||||||||||||||||||||
Релігія | іслам сунітського толку ханафійського мазгабу |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/34/H%C4%B1d%C4%B1rellez_in_Crimea_11.jpg/250px-H%C4%B1d%C4%B1rellez_in_Crimea_11.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/40/Map_of_Ukraine_political_Crimea.png/228px-Map_of_Ukraine_political_Crimea.png)
Кри́мські тата́ри, інколи киримли́, кри́мці (крим. qırımtatarlar, в однині — qırımtatar; крим. qırımlılar, в однині — qırımlı) — східноєвропейський тюркський народ, що історично сформувався в Криму; разом з нечисленними караїмами та кримчаками кримські татари є корінним народом Криму, а також одним із корінних народів України[⇨]. Розмовляють кримськотатарською мовою, яка входить до тюркської мовної сім'ї[⇨]. Складаються з кількох субетнічних груп, різниця між якими внаслідок депортації практично зникла[⇨].
Сформувалися в Криму на основі половецької мовної культури та ісламу внаслідок утворення Кримського ханства та змішання і асиміляції різних етносів як тюркського, так і нетюркського походження, що у різний час осіли в Криму[⇨]. Мали три основні державні утворення: Кримське ханство (1441—1783), Кримська демократична республіка (1917—1918) та Кримська АРСР (1921—1945, у складі СРСР). Кримське ханство з правлячою династією Ґераїв було могутньою державою у Східній Європі, що отримувала данину з Московії до 1700 року, проте сама потрапила під вплив Османської імперії. 1711 року все московське військо на чолі з московським царем Петром I потрапило в оточення кримських татар, під питанням було подальше існування Московського царства як таке, проте через підкуп та зраду турецького візира Балтаджі Мехмед-паши Петру I і його війську вдалося вийти з оточення та продовжити Північну війну[⇨]. 1783 року внаслідок тривалих військових дій Росії проти Криму, Кримський ханат з порушенням Кючук-Кайнарджійського мирного договору 1774 року, який гарантував незалежність Криму, було анексовано Російською імперією. Почалася політика з видавлювання кримських татар із Криму та його русифікація. Усього за цей час півострів через утиски та політику обезземелення селян залишило щонайменше мільйон кримських татар[⇨].
Наприкінці XIX століття розпочалося кримськотатарське відродження, його основним провідником був видатний просвітитель Ісмаїл Ґаспринський, який почав видавати газету Терджиман — найстаршу активну газету мусульманського світу станом на 1918 рік[⇨]. Після революції кримські татари на чолі з юристом Номаном Челебіджіханом спробували відновити свою державність та встановити дружні стосунки з УНР. Був скликаний перший Курултай кримськотатарського народу, що проголосив курс на створення незалежної багатонаціональної Республіки, прийнято конституцію Кримської демократичної республіці, у якій вперше в ісламському світі жінкам було надано рівні з чоловіками політичні, у тому числі виборчі, права[⇨]. Однак республіка невдовзі була знищена внаслідок наступу більшовиків. 1921 року у складі Радянського Союзу було створено національно-територіальну автономію кримських татар — Кримську АРСР. У 1921—1923 роках внаслідок штучно викликаного голоду в Криму загинуло близько 76.000 кримських татар. Наприкінці 20-х і в 30-х роках були проведені сталінські репресії щодо кримськотатарської інтелігенції, внаслідок якої було страчено багато вчених, письменників, поетів і політичних діячів. Однак у Кримській АРСР відбувалося навчання, зокрема, кримськотатарською мовою, у керівництві республіки було багато кримських татар[⇨].
Під час Другої світової війни в руслі етнічних чисток у Радянському Союзі було проведено депортацію кримських татар, внаслідок якої загинуло до 46 % депортованих. Кримська АРСР була ліквідована, розпочалося масове перейменування населених пунктів Криму, було знищено мусульманські цвинтарі, багато архітектурно-культурних цінностей, архіви та бібліотеки, книги кримськотатарською мовою, заборонено етнонім кримські татари та розпочато роботу з переписування історії. Радянський геноцид завдав величезної шкоди кримськотатарській мові, яку ЮНЕСКО віднесла до мов, які перебувають під серйозною загрозою зникнення[⇨]. Після смерті Сталіна почався потужний правозахисний рух кримських татар на чолі з Джеппаром Акімовим, Сеітумером Еміном, Юрієм Османовим, Мустафою Джемілєвим, Айше Сеїтмуратовою та іншими, внаслідок якого у 1989 році всі звинувачення щодо кримських татар було знято, а депортація була визнана незаконною та злочинною, і кримські татари почали масово повертатися до Криму з місць депортації. Проте досі автономію кримських татар не було відновлено, а населеним пунктам не було повернуто їхні споконвічні назви[⇨].
Зараз кримські татари живуть на півдні України (переважно в Криму, а також в Херсонській та Запорізькій областях — понад 250 тис. за переписом 2001 року, близько 300 тис. за оцінюванням на 2012 рік), у Туреччині (від 150 тис. до 1 млн), Узбекистані (близько 150 тис.), Румунії (20 тис., 2011), Болгарії (бл. 1 тис., 2011), Польщі (бл. 1 тис.). За даними місцевих кримськотатарських організацій, кримськотатарська діаспора в Туреччині налічує сотні тисяч осіб, однак точні дані її чисельності відсутні, оскільки в Туреччині не публікуються дані про етнічний склад населення країни. Загальна кількість жителів, чиї предки в різний час іммігрували до країни з Криму, оцінюється в Туреччині 4-6 мільйонами, але більшість цих людей вже асимілювалися і вважають себе не кримськими татарами, а турками з кримським корінням (або зовсім не пам'ятають свого коріння)[⇨].
Переважна більшість кримських татар — мусульмани-суніти ханафітського мазхабу.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/0c/%D0%A2%D0%B0%D1%82%D0%B0%D1%80%D0%B8%D0%BD_%D0%B8%D0%BB%D0%B8_%D0%9A%D1%80%D1%8B%D0%BC%D0%B5%D1%86.jpg/220px-%D0%A2%D0%B0%D1%82%D0%B0%D1%80%D0%B8%D0%BD_%D0%B8%D0%BB%D0%B8_%D0%9A%D1%80%D1%8B%D0%BC%D0%B5%D1%86.jpg)
- Кримські татари (крим. qırımtatarlar) — історична кримськотатарська[8][9] та сучасна наукова назва і самоназва[10]; використовується переважною більшістю кримських татар[10].
- Кримці (крим. qırımlılar[d] [дослівний переклад — кримські], рос. крымцы) — друга кримськотатарська історична та сучасна самоназва (синонімічна назві кримські татари, проте не є «більш правильною»[10]); історична московська та українська назва[12][13]. Іноді використовується деякими кримськими татарами для підкреслення насамперед географічної ідентичності та задля уникнення плутанини з волзькими татарами — іншим тюркомовним народом[14][15][16].
- Кримчаки[17] — історична українська назва.
- Татари — архаїчна назва та сучасна просторічна назва.
Самоназва кримських татар іноді використовується в пропаганді[en] для того, щоб представити кримських татар субетнічною групою волзьких татар, а кримськотатарську мову — діалектом татарської. Хоча, як показано нижче, формування кримських татар і волзьких татар відбувалося в різних місцях з різних етнічних груп — у Криму та на Волзі відповідно, що підтверджується генетичними дослідженнями[18][19][20][21], мови цих народів відносяться до різних гілок у рамках тюркської мовної сім'ї[⇨]. Назва «кримські татари» використовувалася в Російській імперії та закріпилася в російській і українській мовах замість історичних «кримці» і «кримчаки» відповідно, коли майже всі тюркомовні народи, незважаючи на їх походження, стали іменувати «татарами»[22]: карачаївці (гірські татари), азербайджанці (закавказькі, або азербайджанські татари), кумики (дагестанські татари), хакаси (абаканські татари) тощо. В кримськотатарській мові етнонім кримські татари (qırımtatarlar) історично є самоназвою[8][10], кримські кипчаки використовували цю назву щонайменше з XIII століття[9], вона жодним чином не пов'язана з монголами (халха)[e].
Татари і кримські татари — це два різні народи з пов'язаною історією та різною культурою, процес формування яких відбувався по-різному, незалежно один від іншого, у складі різних держав. Так, формування казанських татар відбувалося в Казанському ханстві, основну роль, як вважається в сучасній науці, у їх формуванні відіграли булгари, а також волзькі кипчаки з деяким впливом фіно-угорських народів. Разом з тим формування кримських татар відбувалося в складі Кримського ханства. Важливу роль в формуванні кримських татар зіграли половці, які с XIII століття використовували як самоназву етнонім «татари», а свою мову називали «татар тілі» (тобто татарська)[9], та складали значну частину населення Криму як до ординського панування, так і на момент відокремлення Кримського ханства. Вплив на формування кримських татар мали різноманітні тюркські народи, що в різний час жили в Криму, зокрема хозари, печеніги та інші, а також греки, генуезці (італійці) та кримські готи[29][30]. Мова кримських татар також разюче відрізняється від мови казанських татар: мова кримців належить до половецько-кипчацької підгрупи, тоді як мова казанців належить до волзько-кипчацької[31][32][33].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5f/%D0%9D%D0%BE%D0%B3%D0%B0%D0%B9%D1%81%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D0%B8_%D0%BA%D1%80%D1%8B%D0%BC%D1%81%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D1%82%D0%B0%D1%82%D0%B0%D1%80%D1%8B.jpg/220px-%D0%9D%D0%BE%D0%B3%D0%B0%D0%B9%D1%81%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D0%B8_%D0%BA%D1%80%D1%8B%D0%BC%D1%81%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D1%82%D0%B0%D1%82%D0%B0%D1%80%D1%8B.jpg)
У складі кримськотатарського народу виділяють три основні етнографічні групи. Перша сформувалася на південному березі Криму, друга — в гірсько-передгірській частині півострова і третя — в кримському степу. Внаслідок депортації основні субетнічні групи кримських татар здебільшого втратили свої культурні та діалектні особливості, утворивши єдину кримськотатарську націю.
Кримські татари степу (крим. çöllü qırımtatarlar, noğay tatarları) — це нащадки кочових племен, що населяли Причорноморський степ, та тих, що входили до складу Золотої Орди. Для них рідною колискою стали степи. Не слід плутати степових кримськіх татар з ногайцями. Використання назви «ногаї» для позначення степових кримських татар — досить пізнє явище. Як і інші сучасні назви субетносів кримських татар, слово «ногай» було екзоетнонімом: так степових кримських татар називали гірські кримські татари, тоді як перші у свою чергу називали других «татами». При цьому і ті, й інші вважали саме себе «справжніми» кримськими татарами[34]. Вони сформувались та жили до депортації в степовій частині Криму (крим. Çöllü Qırım). Основну роль в етногенезі цієї групи відіграли тюрко-татарські племена[en][35][36][37][38], західні кипчаки (половці) та східні кипчаки[29]. Діалект степовиків входить до кипчацько-ногайської групи та складається з трьох основних говірок: тарханкутсько-кезлевський (західний), перекопсько-джанкойський (північний) та керченський (східний)[39]. Англієць, учасник Кримської війни та історик Томас Мілнер, який залишив записки про кримських татар, у XIX столітті розрізняв кримських татар-степовиків (більша частина жителів кримських степів) та кримських татар-ногаїв (менша частина)[40].
Кримські татари гір та середньої полоси або тати (крим. dağlı ve orta yolaq qırımtatarları, tatlar, не плутати з однойменним кавказьким народом) жили в горах (крим. dağlar) і передгір'ях або середній смузі (крим. orta yolaq), тобто на північ від ялибойлу і на південь від степовиків. Етногенез татів — дуже складний і не до кінця вивчений процес. У формуванні цього субетносу взяли участь практично всі народи і племена, що коли-небудь жили в Криму, але основну культурно-мовну роль зіграли половці. Діалект татів належить до половецько-кипчацької групи[ru]: має як кипчацькі, так і огузькі риси і є проміжним між діалектами південнобережних і степовиків[41], на його основі сформовано сучасну літературну кримськотатарську мову. Томас Мілнер писав, що краще всього кримськотатарською розмовляють в Бахчисараї[42].
Південнобережні кримські татари або ялибойлу (крим. yalıboylu qırımtatarları — «побережани», від yalı — берег, boy — довжина, протяжність, -lı — суфікс, що творить від назви місцевості назву людини, що живе на ній) — уродженці південного узбережжя Криму. В етногенезі цієї групи значну роль зіграли нетюркські народи Криму: греки, кримські готи, а в жителів східної частини Південного узбережжя є також кров італійців (генуезців). У жителів багатьох сіл Південного узбережжя аж до депортації зберігалися елементи християнських обрядів, успадковані ними від грецьких предків. Більшість ялибойлу прийняли іслам як релігію досить пізно порівняно з двома іншими субетносами: османський перепис населення 1542 року свідчить, що більшу частину населення південного берегу на той момент становили християни[43].
- Уруми (крим. urumlar). Деякі дослідники вважають, що уруми виникли внаслідок прийняття частиною кримських татар християнства[44]. Мають ідентичний побут і традиції[f].
- Добруджійські та буджацькі татари (крим. dobruca ve bucaq tatarları). Кримські татари, що проживають в районі Добруджа на сході Румунії та в північно-східній Болгарії. Добруджійські татари — група кримських татар, предки яких переселилися з Криму наприкінці XVIII — середині XIX століть до Османської імперії[46]. Говорять на степовому (ногайському) діалекті кримськотатарської мови. У XX столітті на базі добруджійської мови сформувалася окрема літературна норма[47].
- Татари-липки (крим. lipka tatarları). Частина татар-липок, що походили з Кримського ханства, вважається частиною кримськотатарського народу[48][49][50]. Відіграли значну роль у кримськотатарському національному русі під час Першої та Другої світових війн (див. Сулейман Сулькевич, Едіге Киримал, Ольгерд Кричинський[51][52]). З липок походять видатні вчені та письменники зі світовим ім'ям (див. Генрик Сенкевич, Агатангел Кримський та Михайло Туган-Барановський). Здебільшого втратили рідну мову через асиміляцію, розмовляють польською, литовською, українською, російською та білоруською мовами.
Частина серії статей на тему: |
Кримські татари |
---|
![]() Кримські татари, 1862 |
|
![]() ![]() |
Кримські татари сформувалися як народ у Криму і є нащадками різноманітних народів, що жили на півострові у різні історичні епохи[53].
Кримські татари склалися шляхом змішування різних тюркомовних кочових народів степового Криму та Причорномор'я — тюрко-татари[35][36][37][38], західні половці, печеніги, хозари, булгари, незначною мірою[54] середньовічні ногаї (звідси назва степового субетносу кримських татар) з жителями гірської і передгірної частини півострова — алани, греки, кримські готи, скіфи, італійці та інші[55][56][57]. Консолідація цього різноманітного етнічного конгломерату в єдиний кримськотатарський народ проходила в Криму і складалася з кількох етапів тривалістю понад 2,5 тисяч років, що підтверджено генетичними дослідженнями[19]. Єднальними началами в цьому процесі були спільність території, тюркська мова та ісламська релігія[15][56][58][59][60].
Найважливіша роль у формуванні кримськотатарського народу належить західним кипчакам, відомим в українській історіографії під ім'ям половців. Саме вони стали консолідаційним етносом, в який вливалися всі інші народи, що населяли Крим з давніх часів. Кипчаки з XI—XII століття стали заселяти приволзькі, приазовські і причорноморські степи (які відтоді аж до XVIII століття іменувалися Дешт і Кипчак — «кипчацький (половецький) степ»). З другої половини XI століття вони почали активно просуватись в Крим. Значна частина половців сховалася в горах Криму, рятуючись після поразки об'єднаних половецько-руських військ від монголів та наступного розгрому половецьких протодержавних утворень у північному Причорномор'ї[61][62][63]. Половецька мова вважається безпосереднім предком сучасної мови кримських татар з можливим впливом інших мов, таких як мова кримських готів[64][65][66][67].
До кінця XV століття були створені основні передумови, що призвели до формування самостійного кримськотатарського етносу: в Криму встановилося політичне панування Кримського ханства, тюркські мови (половецько-кипчацька на території ханства) стали домінантними, а іслам набув статусу державної релігії на всій території півострова. У результаті переважання набутої назви «татари» половецького населення Криму, ісламської релігії та тюркської мови почалися процеси консолідації строкатого етнічного конгломерату півострова, які призвели до появи кримськотатарського народу[56]. Протягом декількох століть на основі половецької мови з помітним огузьким впливом склалася кримськотатарська мова[15][68][69].
Згідно з іншою теорією, кримські татари ведуть своє походження від хвиль древніх народів: скіфів, греків, готів, італійців та вірмен[70]. Коли Крим став частиною Золотої Орди, вони змішалися з населенням, яке оселилося у Східній Європі, включаючи Крим, з VII століття: тюрко-татари[en] (серед цих племен, наприклад, кият[ru][38]) та інші тюркські народи (хозари, печеніги, половці, кипчаки)[71].
Кримські татари офіційно визнані корінним народом у складі України[72][73]. Європейський Союз[74] і міжнародні групи корінних народів також визнають кримських татар корінним народом Криму[75]. Сучасний російський уряд вважає кримських татар «національною меншиною», а не корінним народом Криму[76][77][78].
Масове поширення тези про «татар-прибульців» в пропаганді почалося тільки після депортації кримських татар, коли радянському керівництву було потрібно виправдати геноцид кримськотатарського народу — його насильницьке виселення в Середню Азію та на Урал. До цього навіть в офіційних радянських енциклопедіях визнавалося, що кримські татари, разом з караїмами, — корінний народ Криму[79][80].
Український історик Сергій Громенко зазначає, що для того, щоб вважатися корінним, народу потрібно лише сформуватися на даній території і не мати іншої батьківщини за її межами (наприклад, у гагаузів є державне утворення на їх батьківщині — Гагаузія), тоді як час початку етногенезу не відіграє ніякої ролі. Це стосується кримських татар, оскільки їх етногенез проходив саме на території Криму[81]. Це додатково підтверджується генетичним дослідженням кримських татар, згідно з яким етногенез кримців відбувався саме на півострові і вони генетично склалися з декількох шарів. Результати геномних досліджень вказують на збереження в генофонді кримських татар як початкового компонента протягом понад 2,5 тисячі років, так і пізнього в північних степових районах Криму[18][19][20]. Генофонд кримських татар відрізняється широким спектром і відсутністю домінантної гаплогрупи. З частотою від 5 % зустрічаються такі гаплогрупи: R1a1a-M198 (32 %[21]), R1b-M343, J2-M172, G2a3b1-P303, E1b1b1-M351; на їх частку сумарно припадає 67 % генетичного різноманіття кримських татар. Близько третини генофонду представлено більш рідкісними гаплогрупами (від 1 % до 5 %): C-M130, Q-M242, L-M11, O3-M122, I1-M253, N1-LL22g, G2a3-M406 та інші[82].
Відома помилка, як вказує Сергій Громенко, — вважати греків корінним народом Криму. Насправді «греків» в Криму було три хвилі. Перша — це елліни давнини. Вони сформувалися в середземноморському регіоні і заснували свої колонії в Криму, починаючи приблизно з 600 року до нашої ери. Після Великого переселення народів чистих стародавніх греків у Криму не залишилося. Друга хвиля — це середньовічні ромеї, візантійці, які так само сформувалися не в Криму та ані мовою, ані вірою не були схожі на еллінів. Після османського завоювання південного узбережжя Криму 1475 року вони або прийняли іслам, влившись з часом в кримськотатарський етнос, або продовжували жити ізольованими християнськими громадами, поки в 1778 році не були виселені Суворовим до азовського регіону, ставши маріупольськими греками. Третя хвиля грецьких переселенців — це біженці з Османської імперії початку XIX століття, сучасні греки, що сформували Балаклавський батальйон. Втім, 1944 року під час проведення етніної чистки Криму вони, як і кримськи татари, були виселені з Криму. Нинішні греки Криму — це саме спадкоємці репатріантів третьої хвилі[81].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6f/%D0%9C%D0%B0%D0%B2%D0%B7%D0%BE%D0%BB%D0%B5%D0%B9_%D0%94%D0%B6%D0%B0%D0%BD%D0%B8%D0%BA%D0%B5-%D1%85%D0%B0%D0%BD%D1%8B%D0%BC.jpg/220px-%D0%9C%D0%B0%D0%B2%D0%B7%D0%BE%D0%BB%D0%B5%D0%B9_%D0%94%D0%B6%D0%B0%D0%BD%D0%B8%D0%BA%D0%B5-%D1%85%D0%B0%D0%BD%D1%8B%D0%BC.jpg)
Остаточно процес формування народу завершився в період Кримського ханства. На початку XIII століття Крим, більша частина населення якого вже складалася з тюрків —половців, увійшов до складу Золотої Орди, проте монголи ніколи не осідали в Криму, як не осідали в завойованих руських князівствах. Кримські татари в основному прийняли іслам в XIV столітті, і після цього Крим став одним з центрів ісламської цивілізації в Східній Європі. Панування Золотої Орди було в цілому обтяжливе для народів, що населяли Крим, тому вже с початку XV століття в Криму з'явилися тенденції до сепаратизму. Фактичну незалежність Криму від Золотої Орди можна відраховувати з початку правління на півострові Джаніке, дочки хана Золотої Орди Тохтамиша і дружини засновника Ногайської Орди Едігея. Під час свого правління вона всіляко підтримувала Хаджі I Ґерая у боротьбі за Кримський престол зі спадкоємцями Тохтамиша — Саїд Ахмадом та Кічі-Мухаммедом — аж до своєї смерті в 1437 році. Після смерті Джаніке положення Хаджи Ґерая в Криму ослабло, і він був змушений виїхати з Криму до Литви[83].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/63/%D0%91%D0%B5%D1%81%D0%B5%D0%B4%D0%BA%D0%B0_%D0%A1%D0%B5%D0%BB%D1%8F%D0%BC_%D0%93%D0%B5%D1%80%D0%B0%D1%8F.jpg/250px-%D0%91%D0%B5%D1%81%D0%B5%D0%B4%D0%BA%D0%B0_%D0%A1%D0%B5%D0%BB%D1%8F%D0%BC_%D0%93%D0%B5%D1%80%D0%B0%D1%8F.jpg)
У 1441 році посольство від представників кількох найсильніших родів Криму, включаючи золотоординські клани Ширін і Барин і Куманський клан — Кипчак, вирушило в Велике князівство Литовське, щоб запросити Хаджі Ґерая правити в Криму. Він став засновником династії Ґіреїв, що правила до анексії Кримського ханства Росією в 1783 році[84]. Під час правління Менґлі I Ґерая, сина Хаджі, військо Великої Орди, яка тоді ще існувала, вторглося в Крим з півночі, кримський хан виграв генеральну битву, наздогнавши військо ординського хана біля Тахт-Лії, Орда припинила своє існування, і кримський хан став наступником цієї держави[84][85]. Відтоді Кримське ханство стало однією з найсильніших держав Східної Європи аж до початку XVIII століття[86]. Вважається, що ханство офіційно стало васалом від Османської імперії з великою автономією після 1580[87], звертаючи увагу на те, що оскільки Кримське ханство — мусульманська сунітська держава, кримські хани були змушені визнати халіфа — спадкоємця пророка Мухаммеда і голову всіх мусульман-сунітів, ким оголосили себе султани Османської імперії після завоювання Каїра[88], як верховний правитель. Водночас ногайські орди, не маючи власного хана, були васалами кримського. Московія, своєю чергою, виплачувала щорічну данину кримському хану до укладення Константинопольского договору 1700 року[89][90][91].
1711 року, коли Петро I вирушив у похід з усім своїм військоми (80 000 осіб), щоб отримати вихід до Чорного моря, його оточило військ кримського хана Девлет II Ґерая, й він опинився у безвихідному становищі. І тільки зрада османського візира Балтаджи Мехмет-паши дозволила Петру вийти з оточення кримських татар[92]. Як повідомляє історик з роду Ґераїв Халім Ґерай, Девлет II Ґерай спробував оскаржити таке рішення візира[93], відповідь останнього була така: «Ви знайте свої татарські справи. Справи Блискучої Порти довірені мені. Ви не маєте права втручатися в них»[94]. Наступного дня в турецький табір прибув Карл XII, накинувся на візира з гнівними докорами і звинуваченнями в продажності. Шведський король переконував Мехмед-пашу дати йому 30 тисяч солдатів і клявся, що до вечора призведе Петра «з мотузкою на шиї»[95][96][97], але Прутський мир було укладено, і через 10 років Росія оголосила себе імперією. 1735 року кримський хан Каплан I Ґерай був викликаний турецьким султаном Ахмедом III в Персію. Розуміючи, що Росія зможе скористатися відсутністю військ у Криму, Каплан Ґерай написав султану подумати двічі, але султан був наполегливим. Як і очікував Каплан-Гірей, 1735 року російська армія, очолювана Мініхом, вторглася в Крим, спустошила півострів, вбила мирних жителів і зруйнувала всі міста, зайняв столицю, Бахчисарай, і спалив Ханський палац разом з усіма архівами і документами, а потім покинула Крим через епідемії, що почалася в ньому. Через рік те ж саме зробив інший російський генерал — Петро Ласі[84][98]. Відтоді Кримське ханство так і не змогло відновитися, почався його повільний занепад. Російсько-турецька війна 1768—1774 років призвела до поразки османів, і згідно з Кючук-Кайнарджійським мирним договіром, підписаним після війни, Крим визнавався повністю незалежним та ні Росія, ні Туреччина не мали права втручатися в справи ханства. Після періоду політичних хвилювань у Криму Російська імперія порушила договір і анексувала Кримське ханство в 1783 році.
2. Палац Ашлама-Сарай (повністю знищений). Картина невідомого англійського художника
Кримське ханство часто брало участь у конфліктах на боці тієї чи іншої держави або саме було стороною військового конфлікту. У таких випадках кримськотатарська армія брала участь у походах на чолі з ханом. Одним з відомих є похід 1571 року, який закінчився взяттям Москви, при цьому сам Іван IV Грозний втік з міста і не з'явився після підпалу передмістя Москви, тому було вирішено спалити і всю Москву, хоча вважається можливим, що вогонь сам перекинувся з посадів на інші дерев'яні будівлі Москви, тим більше що в самому Кремлі розташовувалася ставка кримського хана, а біля нього — посольство[99][100][101]. Причиною цього походу було оголошення Іваном IV себе царем, захоплення Москвою Казані і Астрахані, а також набіг московитів під керівництвом Данила Адашева на Крим. При цьому були і так звані набіги, які здійснювалися з ініціативи окремих мурз і часто закінчувалися захопленням бранців. Російський історик В. Д. Смірнов пише, що «справедливість вимагає не забувати взаємності образ»: набіги (плюндрування) козаків на Кримське ханство нічим не поступалися набігам (чапулам) кримських татар і ногаїв[102]. Рабство в Криму, судячи з основної маси кримських джерел, практично повністю зникло вже в XVII столітті[103], тоді як в Росії кріпосне право існувало до 1861 року, і більшість населення були кріпаками. Необхідно також враховувати, що на історичну науку про кримських татар сильно вплинули російські історики, які переписали історію Кримського ханства для виправдання анексії Криму в 1783 році, і особливо потім радянські історики, що спотворили історію Криму для виправдання геноциду кримських татар в 1944 році[104][105][106][107].
Доба Кримського Ханства — це період розквіту кримськотатарської культури, мистецтва та літератури. Класик кримськотатарської поезії тієї доби — Ашик Умер. Серед інших поетів особливо відомі Махмуд Киримли та хан Гази II Ґерай. Головна з архітектурних пам'яток того часу, що збереглися — ханський палац у столиці середньовічного Криму — Бахчисараї.
Як вважають дослідники, декілька визначних козацьких діячів мали кримськотатарське походження. Серед них, наприклад, Тарас Трясило та сподвижники Богдана Хмельницького Филон Джалалій та Іван Шангірей[108].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/81/Tragedy_of_Qarasuvbazar.jpg/220px-Tragedy_of_Qarasuvbazar.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/00/%D0%9A%D1%80%D1%8B%D0%BC%D1%81%D0%BA%D0%BE%D1%82%D0%B0%D1%82%D0%B0%D1%80%D1%81%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D1%8D%D1%81%D0%BA%D0%B0%D0%B4%D1%80%D0%BE%D0%BD.jpg/220px-%D0%9A%D1%80%D1%8B%D0%BC%D1%81%D0%BA%D0%BE%D1%82%D0%B0%D1%82%D0%B0%D1%80%D1%81%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D1%8D%D1%81%D0%BA%D0%B0%D0%B4%D1%80%D0%BE%D0%BD.jpg)
Російсько-турецька війна (1768—1774) призвела до поразки османів від росіян, і згідно з підписаним після війни Кючук-Кайнарджійським мирним договіром Крим був визнаний незалежним як від Османської імперії, так і від Російської. Після періоду політичних хвилювань у Криму Росія порушила договір і 1783 року анексувала Кримське ханство. Після анексії заможніших кримських татар, які експортували пшеницю, м'ясо, рибу та вино в інші частини Чорного моря, почали виганяти і змушувати переселятися до Османської імперії. Через гніт російської адміністрації кримські татари з селян також були змушені емігрувати до Османської імперії. Подальші вигнання відбулися в 1812 році через страх перед «ненадійністю» татар перед обличчям наступу Наполеона. Зокрема, Кримська війна, закони 1860–63 років, політика царизму та Російсько-турецька війна (1877—1878) викликали нові хвилі еміграції кримських татар[109]. Із загального 300 тисячного кримськотатарського населення Таврійської губернії станом на середину XIX століття емігрувало близько 200 тисяч кримських татар[110].
Дві головні хвилі еміграції припали на 1790-ті та 1850-ті роки. Це стало причиною занепаду сільського господарства і практично повного знелюднення степової частини Криму. Саме в цей час Крим залишила більша частина кримськотатарської еліти. Поруч із цим ішла колонізація Криму за рахунок залучення російським урядом переселенців з теренів метрополії. Все це призвело до того, що з мільйона кримських татар, що жили в Криму на момент анексії його Росією, наприкінці XIX століття залишилося менш як 200 тисяч, що становило близько чверті всього кримського населення. Багато кримських татар загинуло в процесі еміграції, у тому числі й ті, хто потонув під час перетину Чорного моря.
Всього з 1783 року до початку ХХ століття Крим покинуло не менше 800 тисяч кримських татар. Сьогодні нащадки цих кримчан утворюють кримськотатарську діаспору в Болгарії, Румунії та Туреччині.
Кримськотатарське відродження пов'язане з ім'ям видатного діяча культури Ісмаїла Ґаспринського (1851—1914). Він доклав великих зусиль, спрямованих на відродження та виживання кримського народу. Він фактично створив нову літературну кримськотатарську мову. І. Гаспринський почав видавати першу кримськотатарську газету «Терджиман» («Перекладач»), яка незабаром стала відомою далеко за межами Криму, розробив нову методику шкільної освіти, завдяки чому сформувалася нова генерація кримськотатарської інтелігенції.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/1a/Participants_of_the_First_Kurultay_of_the_Crimean_Tatar_People.jpg/220px-Participants_of_the_First_Kurultay_of_the_Crimean_Tatar_People.jpg)
Дуже важкі наслідки для кримських татар мала Громадянська війна в Росії. 1917 року, після Лютневої революції, був скликаний перший Курултай (з'їзд) кримськотатарського народу, що проголосив курс на створення незалежної багатонаціональної Кримської демократичної республіки. Гаслом голови першого Курултаю, національного лідера, якого найбільше шанують кримські татари, Номана Челебіджіхана були слова: «Крим — для всіх кримчан». Номана Челебіджіхана більшовики розстріляли 23 лютого 1918 року, а інтереси кримських татар протягом війни не турбували ані «білих», ані «червоних». Згодом в Криму була встановлена радянська влада.
1921 року було створено Кримську АРСР у складі РРФСР. Державними мовами цієї республіки визнавалася російська та кримськотатарська, корінними народами — кримські татари та караїми, а її керівництво складалося переважно з кримським татар. З вини радянської влади, яка вивозила хліб з Криму в інші регіони країни, внаслідок голоду у Криму (1921—1923) померло щонайменше 76 000 кримських татар[111], що стало катастрофою для невеликого народу. 1928 року відбулася перша хвиля репресій проти кримськотатарської інтелигенції, зокрема, голова Кримської АРСР Велі Ібраїмов був страчений по сфабрикованій справі. У 1938 році розпочалася друга хвиля репресій проти кримськотатарської інтелігенції, під час якої було вбито багато кримськотатарських письменників, учених, поетів, політиків, викладачів (Асан Сабрі Айвазов, Усеїн Боданінський, Сеїтджеліл Хаттатов, Ілляс Тархан, Бекір Чобанзаде та багато інших)[112][113][114][115].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/92/Deportation_of_the_Crimean_Tatars.svg/220px-Deportation_of_the_Crimean_Tatars.svg.png)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/20/Tatar_hata.jpg/220px-Tatar_hata.jpg)
18 травня 1944 року — день початку депортації, коли жінок, дітей, інвалідів війни та людей похилого віку зігнали до товарних вагонів та, ущент заповнивши їх переселенцями, відправили за кілька тисяч кілометрів від рідної домівки, — є днем трауру (крим. Matem künü) в історії кримськотатарського народу і днем пам'яті в Україні. Сталін прагнув знищити всі сліди присутності кримських татар, заборонив етнонім кримські татари, і більше ніж 40 років у переписах населення СРСР (1959, 1970, 1979 років) згадки про кримських татар були заборонені.
Офіційною «причиною» депортації стало огульне звинувачення всього кримськотатарського народу в нібито масовому співробітництві з нацистською Німеччиною під час Другої світової війни, тому дії сталінської влади щодо насильницького виселення кримських татар із Криму були цілком злочинними, адже жоден народ, за всіма міжнародно-правовими нормами, не може і не повинен бути відповідальним та підлягати покаранню за дії, скоєні окремими його представниками. При цьому Внесок кримських татар в участь у війні на боці Радянського Союзу спеціально применшувався радянськими істориками, хоча кримські татари як приєднувалися до партизанських загонів, що билися в кримських лісах, так і воювали в лавах Червоної Армії на фронті. Згідно з офіційними джерелами, 20 тисяч кримських татар воювало в лавах Червоної Армії, а згідно з неофіційними кримськотатарськими, — понад 50 тисяч[116].
У радянських джерелах стверджується про нібито «поголовну» співпрацю кримських татар — 20 000 осіб. Ці «дані» спростовуються аналізом змісту нагородних листів, який показує, що з 1941 по 1945 роки 21 військовослужбовець з-поміж кримських татар був 25 разів представлений до звання Герой Радянського Союзу. З них 4 людини були представлені по два рази. До звання двічі Героя Радянського Союзу був представлений і відзначений один — кримськотатарський льотчик-ас Амет-Хан Султан. Серед мешканців Криму інших національностей двічі представлених до звання Герой Радянського Союзу немає, як і немає представлених і нагороджених цим званням. Підполковник Абілов Фетіслям і майор Джафер Осман Топчі під час війни по два рази представлялися до звання Герой Радянського Союзу, проте жодного разу не удостоїлися цього звання. Справедливість щодо Абілова Фетісляма відновлено тільки 1990 року — після визнання депортації кримських татар злочином: він був удостоєний звання Герой Радянського Союзу[117]. Слід також врахувати, що із загального числа призваних на фронт з Кримської АРСР, кримські татари офіційно становили лише 15 %. З 25 документально підтверджених представлень кримських татар до звання Героя у 18 випадках (75 %) вищу нагороду замінили орденом[118].
Після депортації почалося перейменування кримськотатарських назв сіл, районів, міст: всього перейменовано близько 1300 населених пунктів Криму (приблизно 90 % від усіх топонімів). 1945 року скасовано національно-територіальну автономію кримських татар — Кримську АРСР, а на її місці утворено Кримську область, куди почалося масове організоване переселення слов'янського населення (в основному з РРФСР: Воронезької, Курської, Орловської і Білгородської областей). Був розгорнутий процес по спотворенню історії Криму. Основні радянські історики, які були включені в процес переписування історії Криму, — Надінський, Павленко, Шульц, Веймарн і ще декілька. Партія, яка бажала виправдати не тільки депортацію 1944 року, а й анексію 1783 вимагала проводити всі дослідження з історії Криму «в нерозривній єдності з історією всіх радянських народів, перш за все великого російського народу»[119]. Іншими словами, кожен історик у будь-якому дослідженні повинен був доводити, що Крим є «історичною батьківщиною» російського народу. А оскільки матеріальних доказів цьому практично не було, вченим доводилося всіляко винаходити «докази»[120].
Новий радянський керівник Микита Хрущов узяв курс на десталінізацію. Однак вона не торкнулася кримських татар, оскільки директива, яка забороняла їхнє повернення, скасована не була. Кримські татари, на відміну від інших депортованих народів, були вимушені залишатися в Центральній Азії упродовж кількох десятиліть. Почався потужний національний рух кримських татар за повернення до Криму, підтриманий радянськими дисидентами і за кордоном, саме тому 1989 року Верховна Рада СРСР засудила депортацію і визнала її незаконною та злочинною; 14 листопада того ж року регіональний парламент Криму прийняв аналогічне рішення.
Верховна Рада України своєю постановою від 12 листопада 2015 року визнала депортацію кримських татар 1944 року геноцидом і проголосила 18 травня Днем пам'яті жертв геноциду кримськотатарського народу[121].
На відміну від інших народів, депортованих 1944 року і повернених на батьківщину після XX з'їзду КПРС 1956 року кримським татарам було заборонено переїздити до Криму до 1989 року. З 1960-х років у місцях, де жили депортовані кримські татари в Узбецькій РСР, зародився та почав набирати силу національний рух за право повернення народу до Криму. Активну боротьбу за право повернення кримських татар вели Мустафа Джемілєв, Юрій Османов, Петро Григоренко та багато інших.
Масове повернення почалося 1989 року, і станом на 2013 рік у Криму жило близько 270 тис. кримських татар, що становило 13 % від загального населення. Найголовнішими проблемами кримських татар були масове безробіття (рівень якого серед кримських татар набагато вищий, ніж середній рівень по Криму), проблеми з землею та розвитком інфраструктури, відбудованої з часу репатріації, кримськотатарських селищ.
Населення Криму | Поч. 18 ст. | 1760—1770 | 1795 | 1816 | 1835 | 1850 | 1858 | 1864 | 1897 | 1917 | 1920 | 1926 | 1934 | 1937 | 1939 | 1959 | 1979 | 1989 | 2001 |
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
Загалом, тис. | 467 | 454,7 | 156,4 | 212,6 | 279,4 | 343,5 | 331,3 | 198,7 | 546,7 | 749,8 | 718,9 | 713,8 | 832 | 996,8 | 1 123,8 | 1 201,5 | 2 135,9 | 2 430,5 | 2 024,056 |
Кримські татари, % | 95,1 | 92,6 | 87,6 | 85,9 | 83,5 | 77,8 | 73 | 50,3 | 35,6 | 28,7 | 26 | 25,1 | 23,8 | 20,7 | 19,4 | - | 0,7 | 1,6 | 12,1 |
Росіяни, % | - | - | 4,3 | 4,8 | 4,4 | 6,6 | 12,6 | 28,5 | 33,1 | 41,2 | 44,1 | 42,2 | 44 | 47,7 | 49,6 | 71,4 | 68,4 | 67,1 | 58,3 |
Українці, % | - | - | 1,3 | 3,7 | 3,1 | 7 | 4 | - | 11,8 | 8,6 | 7,4 | 10,9 | 10,9 | 12,9 | 13,7 | 22,3 | 25,6 | 25,8 | 24,3 |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/79/Rally_Deportation_of_Crimean_Tatars.jpg/220px-Rally_Deportation_of_Crimean_Tatars.jpg)
У 1991 році було скликано другий Курултай і створено систему національного самоврядування кримських татар. Кожні п'ять років проходять вибори нового Курултаю (національного парламенту), в яких бере участь усе доросле кримськотатарське населення. Курултай формує виконавчий орган — Меджліс кримськотатарського народу (щось на кшталт національного уряду). Протягом усього часу існування головою Меджлісу був Мустафа Джемілєв. З листопада 2013 року головою Меджлісу є Рефат Чубаров. Тоді ж було затверджено нову структуру Меджлісу, згідно з якою введено 5 посад заступників голови Меджлісу кримськотатарського народу. Їх посіли: Айдер Аджимамбетов, Наріман Джелялов, Аслан Омєр Киримли, Заур Смірнов, Ахтем Чийгоз.
Кримські татари послідовно виступали за територіальну цілісність України на противагу проросійському сепаратистському рухові в Криму. Незважаючи на це, у березні 2014 року Росія анексувала Крим, а кримськотатарським лідерам М. Джемільову та Р. Чубарову заборонила в'їзд до Криму. Кримські татари заявляють про невизнання російської окупації Криму[122][123].
![]() | Цей розділ містить неупорядкований список різноманітних фактів[en] про предмет статті. |
3 березня — викрадено кримського татарина Решата Аметова, а 15 березня знайдено його закатоване тіло.
8 березня — підпал готелю, який належить кримським татарам.
17 березня — викрали громадського активіста Валіда Абу Юсуфа (етнічного росіянина Сергія Селенцова, що прийняв іслам), якого 31 березня було «виставлено» з окупованого Криму.
20 березня — викрадено кримського татарина Нурі Сулейманова.
31 березня — побито 16-річного підлітка, котрий говорив телефоном кримськотатарською мовою.
9 квітня — сплюндровано пам'ятний камінь кримському балетмейстеру Акиму Джемілєву.
21 квітня — напад мілітаризованих російських організацій на будівлю Меджлісу, щоб зняти український прапор.
26 квітня — «в. о. прокурора Криму» Наталія Поклонська винесла офіційне попередження члену Меджлісу кримськотатарського народу Різе Шевкієву через вивішування прапора України на будівлі Меджлісу.
22 квітня — кримськотатарській редакції ДТРК «Крим» в усній формі наказали «не показувати» лідера кримськотатарського народу Мустафу Джемілєва і низку членів Меджлісу.
2 травня — представники російських служб не допустили Мустафу Джемілєва до Криму.
3 травня — Мустафі Джемілєву заборонено повернутись до Криму.
4 травня — в. о. прокурора Криму Поклонська зачитала Рефату Чубарову попередження про недопущення «екстремістської діяльності».
6 травня — російські мілітаристські бойовики побили члена Меджлісу Абдурамана Егіза.
13 травня — кримські суди прийняли на розгляд 55 справ стосовно 49 кримських татар, котрі брали участь у подіях 3 травня, коли Мустафі Джемілєву було відмовлено у в'їзді до Криму. 14 травня. У Стокгольмі 2015 на конкусі Євробачення перемогла Джамала українка з кримськотатарським походженням з піснею яка присвячена депортації у 1944.
16 травня — ФСБ провело обшук у керівника відділу зовнішніх зв'язків Меджлісу Алі Хамзіна.
16 травня — владою РФ заборонено проводити мирні зібрання до 6 червня, за 2 дні до 18 травня — пам'ятної дати для кримських татар.
13 червня — у м. Сімферополі у споруджувану мечеть «Чукурча-джамі» кинуто три пляшки із запалювальною сумішшю.
11 червня — заборона проведення мирних зібрань, у відповідь на подання Меджлісом повідомлення про наміри провести захід в парку Треньова.
24 червня — ФСБ провела обшук в будівлі медресе.
4 липня — окупаційна влада Криму винесла рішення про заборону Рефату Чубарову в'їжджати на територію Криму.
5 липня — окупанти не пропустили Рефата Чубарова, котрий повертався із засідання Меджлісу в Херсонській області, через адміністративний кордон Автономної Республіки Крим.
22 липня — у кримськотатарському кафе «Мусафір» люди в масках влаштували обшук.
24 липня — головний редактор газети «Авдет» Шевкет Кайбуллаєв був викликаний на бесіду у ФСБ.
5 серпня — повідомлення про заборону літератури кримськотатарською мовою.
19 серпня — кримським татарам заборонено проводити жалобний мітинг на честь Загальноєвропейського дня пам'яті жертв сталінізму та нацизму[124].
Вересень — виселення Меджлісу з будівлі Меджлісу.
4 липня 2024 року в окупованому Сімферополі російські силовики прийшли до двох релігійних мусульманських шкіл, де нібито виявили порушення і заборонену в РФ літературу, після чого освітні установи були закриті.[125]
2012—2013 навчального року в середніх загальноосвітніх школах Криму (без учнів шкіл-інтернатів та спеціальних класів, організованих при загальноосвітніх школах) освіту кримськотатарською мовою отримували 3,11 % учнів[126].
За даними окупаційної російської влади, 2014—2015 року кримськотатарською навчались 4 740 школярів. З них 2 814 учнів навчалися в 15 школах з кримськотатарською мовою навчання, 1 926 — у класах з кримськотатарською мовою навчання, що функціонують в 62 школах Криму[127].
Станом на початок 2015—2016 навчального року, за даними Міністерства освіти, науки і молоді Автономної Республіки Крим, в загальноосвітніх установах кримськотатарською мовою навчалося 5 083 особи (2,76 % учнів). У республіці продовжує діяти 15 загальноосвітніх установ з кримськотатарською мовою навчання; всього ж по республіці навчання кримськотатарською мовою організовано в 53 загальноосвітніх закладах 17 муніципальних районів і міських округів[128].
Після окупації Росією в Криму є практика відкриття в школах з кримськотатарською мовою навчання перших класів з навчанням російською, а також адміністративного тиску на батьків з метою переконати їх переводити дітей після здобуття початкової освіти в класи з російською мовою навчання. Вказується на недостатню кількість місць в дошкільних освітніх установах з вихованням кримськотатарською мовою[129].
Татарська та кримськотатарська мови хоч і є спорідненими через належність до тюркської мовної групи, але не є найближчими родичами. Найближчими до кримськотатарської мови є карачаєво-балкарська, кумицька та ногайська з кипчацьких мов та турецька й азербайджанська з огузьких.
Рідна мова кримських татар за переписом 2001 року[130] | |||
---|---|---|---|
все населення | міське населення | сільське населення | |
кримськотатарська | 92,0 % | 89,1 % | 93,5 % |
російська | 6,1 % | 8,5 % | 4,9 % |
українська | 0,1 % | 0,1 % | 0,1 % |
інша | 1,7 % | 2,3 % | 1,4 % |
Рідна мова кримських татар у районах та містах обласного підпорядкування АРК:
кримськотатарська | російська | інша | |
Сімферополь | 91,0 % | 8,6 % | 0,4 % |
Алушта | 93,0 % | 6,4 % | 0,6 % |
Армянськ | 81,3 % | 14,2 % | 4,5 % |
Джанкой | 86,4 % | 13,1 % | 0,5 % |
Євпаторія | 91,9 % | 7,8 % | 0,3 % |
Керч | 76,8 % | 22,8 % | 0,4 % |
Красноперекопськ | 85,3 % | 12,8 % | 1,9 % |
Саки | 90,4 % | 8,8 % | 0,8 % |
Судак | 97,9 % | 1,8 % | 0,3 % |
Феодосія | 89,8 % | 9,9 % | 0,3 % |
Ялта | 82,2 % | 16,5 % | 1,3 % |
Бахчисарайський район | 93,3 % | 5,1 % | 1,6 % |
Білогірський район | 97,6 % | 1,9 % | 0,5 % |
Джанкойський район | 92,9 % | 6,6 % | 0,5 % |
Кіровський район | 92,8 % | 4,7 % | 2,5 % |
Красногвардійський район | 91,6 % | 6,8 % | 1,6 % |
Красноперекопський район | 89,1 % | 6,2 % | 4,7 % |
Ленінський район | 94,9 % | 4,9 % | 0,2 % |
Нижньогірський район | 93,6 % | 5,8 % | 0,6 % |
Первомайський район | 91,4 % | 6,4 % | 2,2 % |
Роздольненський район | 93,1 % | 6,4 % | 0,5 % |
Сакський район | 92,8 % | 6,6 % | 0,6 % |
Сімферопольський район | 95,4 % | 3,8 % | 0,8 % |
Совєтський район | 94,4 % | 3,5 % | 2,1 % |
Чорноморський район | 92,8 % | 6,3 % | 0,9 % |
АР Крим | 93,0 % | 5,9 % | 1,1 % |
За переписом 2001 року, серед кримських татар України зазначили вільне володіння мовами:[131][132]
- кримськотатарською — 94,9 %
- російською — 85,9 %
- українською — 19,6 %
Населені пункти Криму, у яких кримськотатарську мову назвали рідною понад 50 % населення.[133]
Населений пункт | Район | % Кримськотатарськомовних |
с. Трипрудне | Сімферопольський район | 91,7 |
с. Дивне | Бахчисарайський район | 86,2 |
с. Тимофіївка | Джанкойський район | 85,1 |
с. Ключове | Кіровський район | 81,7 |
с. Фонтани | Сімферопольський район | 81,7 |
с. Вікторівка | Бахчисарайський район | 81,4 |
с. Маківське | Кіровський район | 78,2 |
с. Сари-баш | Первомайський район | 77,9 |
с. Севастянівка | Бахчисарайський район | 76,6 |
с. Розливи | Нижньогірський район | 75,2 |
с. Живописне | Сімферопольський район | 75,0 |
с-ще Громовка | Сакський район | 71,4 |
с. Родники | Білогірський район | 70,7 |
с. Річне | Совєтський район | 66,7 |
с. Вишневе | Білогірський район | 65,8 |
с. Ганнівка | Білогірський район | 65,0 |
с. Новеньке | Бахчисарайський район | 64,6 |
с. Андрусове | Сімферопольський район | 64,4 |
с. Ходжа Сала | Бахчисарайський район | 64,4 |
с. Ленське | Чорноморський район | 64,3 |
с. Долинне | Кіровський район | 63,5 |
с. Білокам'яне | Бахчисарайський район | 63,0 |
с. Пробудження | Джанкойський район | 61,8 |
с. Дачне | Бахчисарайський район | 61,5 |
с. Дружне | Сімферопольський район | 61,0 |
с. Дмитрівка | Первомайський район | 60,5 |
с. Костянтинівка | Джанкойський район | 60,1 |
с. Червоне | Роздольненський район | 60,0 |
с. Новофедорівка | Джанкойський район | 59,1 |
с. Шаумян | Сакський район | 58,9 |
с. Дворіччя | Нижньогірський район | 58,6 |
с. Опитне | Білогірський район | 58,6 |
с. Ульянівка | Білогірський район | 58,5 |
с. Вершинне | Сакський район | 58,3 |
с. Красна Долина | Красногвардійський район | 58,3 |
с. Ярке | Сакський район | 58,1 |
с. Заливне | Нижньогірський район | 57,8 |
с. Синьокам'янка | Білогірський район | 57,3 |
с-ще Видне | Красногвардійський район | 56,1 |
с. Верхня Кутузовка | Алушта (міськрада) | 55,8 |
с. Трактове | Красногвардійський район | 55,1 |
с. Нижня Голубинка | Бахчисарайський район | 55,0 |
с. Тополі | Бахчисарайський район | 54,0 |
с. Яковлівка | Білогірський район | 53,7 |
с. Маркове | Совєтський район | 53,4 |
с. Теплівка | Сімферопольський район | 53,2 |
с. Надеждине | Красноперекопський район | 52,7 |
с. Лібкнехтівка | Ленінський район | 52,5 |
с. Руське | Білогірський район | 52,0 |
с. Армійське | Джанкойський район | 51,9 |
с. Українка | Сімферопольський район | 51,9 |
с. Новомикільське | Красногвардійський район | 51,6 |
с. Молочне | Красногвардійський район | 51,3 |
с. Ніжинське | Нижньогірський район | 50,8 |
с. Богатир | Бахчисарайський район | 50,5 |
с. Корольове | Ленінський район | 50,4 |
с. Дозорне | Білогірський район | 50,3 |
с. Багата Ущелина | Бахчисарайський район | 50,0 |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8e/Alphabet_of_the_Tatars_in_Romania.jpg/220px-Alphabet_of_the_Tatars_in_Romania.jpg)
Діалект середньої смуги (orta yolaq, також іноді гірський, татський) — найпоширеніший діалект, ним розмовляють ті, хто до депортації 1944 року мешкав у гірській та передгірній частині Криму. Є проміжним між двома іншими та має як огузькі, так і кипчацькі риси. Саме на ньому базується літературна кримськотатарська мова.
Південнобережний (yalı boylu). Діалект колишніх мешканців південного узбережжя Криму належить до огузької підгрупи і є дуже близьким до турецької мови. Цей діалект містить велику кількість грецьких та італійських запозичень через те, що багато з кримських татар південного узбережжя є нащадками тюркізованих та ісламізованих греків і генуезців. Також, через вплив османів в цьому регіоні.
Степовий (çol, до депортації також казали «ногайський», наразі це не коректне визначення, оскільки ногайці це окремий народ, чия мова мала лише незначний і опосередкований влив на етногенез і мову кримських татар). Діалект кримських татар-степовиків належить до кипчацько-половецької підгрупи тюркських мов. Найближчі до нього мови — карачаєво-балкарська, кумицька та ногайська.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8c/Crimean_Tatars_ethnicity_map.png/220px-Crimean_Tatars_ethnicity_map.png)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/37/TatarsOfDobrujaFlag.svg/220px-TatarsOfDobrujaFlag.svg.png)
Кримські татари живуть переважно в Україні (близько 235—280 тис., в основному у Криму, також частина кримських татар проживає у Херсонській, Київській та Львівській областях), прилеглих регіонах Росії (2,4 тис., в основному в Краснодарському краї), а також в Туреччині, Румунії (24 тис., в основному в повіті Констанца), Узбекистані (90 тис.[134], оцінки від 10 тис. до 150 тис.), Болгарії (3 тис.), Казахстані (близько 1.5 тис.). У Туреччині проживає 5-6 млн людей, чиї предки в різний час (з кінця XVIII до початку XX століття) переселилися в цю країну з Криму. Це дає привід кримськотатарським громадським організаціям Туреччини стверджувати, що в країні живе кілька мільйонів кримських татар.[135] Більша частина нащадків кримськотатарських іммігрантів в Туреччині асимілювалася і вважає себе турками. Фактична кількість кримських татар у Туреччині невідома, оскільки дані про етнічний склад населення країни в Туреччині не публікуються.
Також діаспора кримських татар існує в Канаді та США.
1897 | 1926 | 1939 | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2001 | |
---|---|---|---|---|---|---|---|---|
міські поселення | 38 738 | 59 696 | 1 331 | 1 150 | 15 632 | 84 116 | ||
сільські поселення | 140 356 | 159 183 | 2 223 | 5 486 | 31 175 | 164 077 | ||
всього | 189 821 | 179 094 | 218 879 | 193 | 3 554 | 6 636 | 46 807 | 248 193 |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/46/Crimean_Tatar_share_2014.png/300px-Crimean_Tatar_share_2014.png)
Перепис населення в окупованій Автономній Республіці Крим проводився з 14 до 25 жовтня 2014 року. Оголошення попередніх підсумків перепису здійснено в грудні 2014 року. Перепис є першою подібною подією на території Автономної Республіки Крим і Севастопольської міськради після їх анексії РФ. Оскільки перепис населення є одним з етапів перехідного періоду, метою його є уточнення соціально-демографічних змін на півострові, що відбулися з моменту проведення останнього перепису населення. Бюджет перепису склав 387 млн руб. Гроші були виділені з федерального бюджету Російської Федерації. За міжпереписний період 2001—2014 років населення Автономної Республіки Крим скоротилося на 135 тисяч осіб або на 6,7 %. Населення Севастопольської міськради, навпаки, збільшилося на 18 тисяч осіб або на 4,8 %.
Міжпереписна динаміка національного складу:
осіб, 1989 |
Частка від тих, що вказали свою національність % 1989 |
осіб, 2001 |
Частка від тих, що вказали свою національність % 2001 |
осіб, 2014 |
Частка від тих, що вказали свою національність % 2014 |
осіб,
2021 |
Частка від тих, що вказали свою національність % 2021 | |
---|---|---|---|---|---|---|---|---|
росіяни | 1 629 542 | 67,05 | 1 450 394 | 60,67 | 1 492 078 | 67,90 | 1 706 662 | 76,44 |
українці | 625 919 | 25,75 | 576 647 | 24,12 | 344 515 | 15,68 | 171 160 | 7,67 |
кримські татари | 38 365 | 1,58 | 245 291 | 10,26 | 232 340 | 10,57 | 253 570 | 11,36 |
татари | 10 762 | 0,44 | 13 602 | 0,57 | 44 996 | 2,05 | 30 952 | 1,39 |
білоруси | 50 054 | 2,06 | 35 157 | 1,47 | 21 694 | 0,99 | 10 599 | 0,47 |
вірмени | 2 794 | 0,11 | 10 088 | 0,42 | 11 030 | 0,50 | 9 016 | 0,40 |
інші | 73 059 | 3,01 | 70 030 | 2,93 | 50 911 | 2,32 | 50 712 | 2,27 |
вказали | 2 430 495 | 100,00 | 2 390 319 | 100,00 | 2 197 564 | 100,00 | 2 232 671 | 100,00 |
не вказали | 0 | 10 890 | 203 645 | 249 779 | ||||
Всього: | 2 430 495 | 2 401 209 | 2 284 769 | 2 482 450 |
Регіон | Чисельність | Частка | Розселення |
---|---|---|---|
Автономна Республіка Крим | 243 433 ‒ 250 000[136] | 12,0 % ‒ 12,4 % | переважно передгірні та степові райони АРК |
Херсонська область | 2 072 ‒ 6 000[136] | 0,2 % ‒ 0,5 % | Генічеський, Новотроїцький райони |
Севастополь (міськрада) | 1 858 ‒ 3 500[136] | 0,5 % ‒ 0,9 % | села на півночі та сході Севастопольської міськради |
Запорізька область | 570 ‒ 3 000[136] | 0,1 % ‒ 0,2 % | Токмацький, Мелітопольський райони |
інші регіони | 260 ‒ 1 000[136] | ||
Всього | 248 193 ‒ 264 000[136] | 0,5 % — 0,55 % |
Урбанізація кримських татар за переписом 2001 р.
Населення | Кількість | |
---|---|---|
міського | 84 116 | 33,9 % |
сільського | 164 077 | 66,1 % |
Всього | 248 193 | 100,0 % |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4b/CrimeanTatar2001.png/320px-CrimeanTatar2001.png)
Розселення кримських татар в Автономній Республіці Крим за результатами Всеукраїнського перепису населення 2001 року.[137]
- міськради обласного підпорядкування ‒ 54,5 тис. ‒ 22,4 %
- райони ‒ 188,5 тис. ‒ 77,6 %
населення, 2001 | кримських татар | % | |
---|---|---|---|
Білогірський район | 66 458 | 19 425 | 29,2 % |
Кіровський район | 58 016 | 14 816 | 25,5 % |
Сімферопольський район | 149 253 | 33 161 | 22,2 % |
Совєтський район | 37 576 | 8 344 | 22,2 % |
Джанкойський район | 82 328 | 17 744 | 21,6 % |
Первомайський район | 40 376 | 8 693 | 21,5 % |
Бахчисарайський район | 92 542 | 19 695 | 21,3 % |
Сакський район | 80 964 | 14 137 | 17,5 % |
Красноперекопський район | 31 843 | 5 477 | 17,2 % |
Нижньогірський район | 56 976 | 9 136 | 16,0 % |
Красногвардійський район | 93 782 | 15 619 | 16,7 % |
Ленінський район | 69 629 | 10 784 | 15,5 % |
Роздольненський район | 37 185 | 4 961 | 13,3 % |
Чорноморський район | 34 112 | 4 321 | 12,7 % |
Судацька міська рада | 29 448 | 5 131 | 17,4 % |
Джанкойська міська рада | 42 861 | 3 469 | 8,1 % |
Сімферопольська міська рада | 358 108 | 25 209 | 7,0 % |
Євпаторійська міська рада | 117 565 | 8 140 | 6,9 % |
Алуштинська міська рада | 52 215 | 3 081 | 5,9 % |
Сакська міська рада | 28522 | 1 646 | 5,8 % |
Феодосійська міська рада | 108 788 | 5 055 | 4,6 % |
Армянська міська рада | 26 876 | 949 | 3,5 % |
Красноперекопська міська рада | 30 902 | 928 | 3,0 % |
Керченська міська рада | 158 165 | 1 635 | 1,0 % |
Ялтинська міська рада | 139 584 | 1 877 | 1,3 % |
АР Крим | 2 033 736 | 243 433 | 12,0 % |
Севастопольська міська рада | 379 492 | 1 858 | 0,5 % |
Весь Крим | 2 413 228 | 245 291 | 10,2 % |
Розселення кримських татар в Українській РСР станом на 1989 р.
регіон | всього | міста | села |
---|---|---|---|
Кримська область | 38 365 | 8 980 | 29 385 |
Херсонська область | 5 716 | 4 681 | 1 035 |
Запорізька область | 1 566 | 1 132 | 434 |
інші регіони | 1160 | 839 | 321 |
УРСР | 46 807 | 15 632 | 31 175 |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/58/Crimean_Tatar_1939-num.png/320px-Crimean_Tatar_1939-num.png)
Кількість татар у Кримській АРСР за переписом 1939 року ‒ 218 879 осіб, зокрема у містах ‒ 59 696 (27,3 % загальної чисельності), у селах ‒ 159 183 (72,7 %). На кримських татар припадало 19,4 % населення півострова, зокрема 10,2 % міського населення та 29,4 % сільського.[138]
Розселення кримських татар за даними перепису 1939 р.[139]
населення, 1939 | кримських татар | % | |
---|---|---|---|
Сімферополь | 142 634 | 17 392 | 12,2 % |
Євпаторія | 47 030 | 6 170 | 13,1 % |
Керч | 104 443 | 5 310 | 5,1 % |
Севастопольська міськрада | 111 938 | 4 753 | 4,2 % |
Феодосія | 45 032 | 3 364 | 7,5 % |
Ялтинська міськрада | 36 653 | 2 625 | 7,2 % |
Ак-Мечетський район | 15 941 | 5 027 | 31,5 % |
Ак-Шейхський район | 14 725 | 4 646 | 31,6 % |
Алуштинський район | 25 996 | 16 414 | 63,1 % |
Балаклавський район | 23 400 | 12 880 | 55,0 % |
Бахчисарайський район | 46 888 | 26 119 | 55,7 % |
Біюк-Онлайрський район | 18 542 | 3 061 | 16,5 % |
Джанкойський район | 46 626 | 4 299 | 9,2 % |
Зуйський район | 16 324 | 3 032 | 18,6 % |
Ічкинський район | 20 748 | 3 213 | 15,5 % |
Карасубазарський район | 33 034 | 13 911 | 42,1 % |
Кіровський район | 21 321 | 2 952 | 13,8 % |
Колайський район | 16 767 | 1 799 | 10,7 % |
Красноперекопський район | 23 529 | 1 585 | 6,7 % |
Куйбишевський район | 17 759 | 15 900 | 89,5 % |
Ларіндорфський район | 14 341 | 1 673 | 11,7 % |
Ленінський район | 23 656 | 7 624 | 32,2 % |
Сакський район | 27 800 | 3 108 | 11,2 % |
Сейтлерський район | 24 984 | 3 878 | 15,5 % |
Старо-Кримський район | 20 643 | 3 262 | 15,8 % |
Судацький район | 20 081 | 14 124 | 70,3 % |
Тельманський район | 23 535 | 1 897 | 8,1 % |
Фрайдорфський район | 14 366 | 3 333 | 23,2 % |
Ялтинський район | 46 693 | 13 777 | 29,5 % |
Кримська АРСР | 1 126 429 | 218 879 | 19,4 % |
Кількість татар у Кримській АРСР за переписом 1926 року ‒ 179 094 осіб, зокрема у містах ‒ 38 738 (21,6 % загальної чисельності), у селах ‒ 140 356 (78,4 %). На кримських татар припадало 25,3 % населення півострова, зокрема 11,9 % міського населення та 36,8 % сільського.[140]
Розселення кримських татар у Криму в 1926 р.[141]
населення, 1926 | кримських татар | % | |
---|---|---|---|
Сімферополь | 88 310 | 11 126 | 12,6 % |
Алупка | 2 968 | 884 | 29,8 % |
Алушта | 4 759 | 1 819 | 38,2 % |
Армянськ | 2 670 | 565 | 21,2 % |
Балаклава | 2 324 | 16 | 0,7 % |
Бахчисарай | 9 544 | 6 884 | 72,1 % |
Брянський завод | 1 127 | 5 | 0,4 % |
Гурзуф | 2 791 | 1 393 | 49,9 % |
Джанкой | 8 310 | 322 | 3,9 % |
Євпаторія | 23 574 | 4 757 | 20,2 % |
Карасубазар | 7 635 | 2 570 | 33,7 % |
Керч | 34 563 | 1 297 | 3,8 % |
Саки | 2 452 | 112 | 4,6 % |
Севастополь | 74 551 | 1 205 | 1,6 % |
Сімеїз | 592 | 25 | 4,2 % |
Старий Крим | 4 738 | 266 | 5,6 % |
Судак | 1 893 | 417 | 22,0 % |
Феодосія | 28 652 | 1 933 | 6,7 % |
Ялта | 28 811 | 3 141 | 10,9 % |
Бахчисарайський район | 37 419 | 29 143 | 77,9 % |
Джанкойський район | 56 647 | 8 055 | 14,2 % |
Євпаторійський район | 46 844 | 15 317 | 32,7 % |
Карасубазарський район | 25 932 | 12 151 | 46,9 % |
Керченський район | 39 456 | 10 269 | 26,0 % |
Севастопольський район | 19 711 | 11 804 | 59,9 % |
Сімферопольський район | 66 968 | 12 586 | 18,8 % |
Судацький район | 13 898 | 12 479 | 89,8 % |
Феодосійський район | 51 767 | 8 504 | 16,4 % |
Ялтинський район | 24 817 | 20 048 | 80,8 % |
Кримська АРСР | 713 823 | 179 094 | 25,1 % |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f9/Crimean_Tatar_language_in_Crimea%2C_1897.png/270px-Crimean_Tatar_language_in_Crimea%2C_1897.png)
Розселення тих, хто назвав кримськотатарську (татарську) мову своєю рідною, за переписом населення 1897 року
населення, 1897[142] | кримських татар | % | |
---|---|---|---|
Кримські повіти Таврійської губернії | 445 439 | 189 821 | 42,6 % |
Ялтинський повіт | 73 260 | 43 256 | 59,0 % |
Сімферопольський повіт | 141 717 | 62 876 | 44,4 % |
Євпаторійський повіт | 63 211 | 26 992 | 42,7 % |
Феодосійський повіт | 115 858 | 44 431 | 38,3 % |
Перекопський повіт | 51 393 | 12 266 | 23,9 % |
Керч-Єнікальське градоначальництво | 43 698 | 2 563 | 5,9 % |
Севастопольське градоначальництво | 57 455 | 1 910 | 3,3 % |
Весь Крим | 546 592 | 194 294 | 35,5 % |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/17/%D0%92%D1%8A_%D0%B3%D0%BE%D1%81%D1%82%D1%8F%D1%85%D1%8A_%D1%83_%D1%82%D0%B0%D1%82%D0%B0%D1%80%D1%8A.jpg/250px-%D0%92%D1%8A_%D0%B3%D0%BE%D1%81%D1%82%D1%8F%D1%85%D1%8A_%D1%83_%D1%82%D0%B0%D1%82%D0%B0%D1%80%D1%8A.jpg)
Етикет кримських татар включає норми поведінки та принципи моралі, сформовані під впливом ісламу протягом століть. Важливими аспектами є повага до старших та стриманість у прояві почуттів. У період депортації багато традицій зникли, але зараз вони поступово відновлюються[143].
Гостинність є важливою традицією. Вечорами селяни часто ходили один до одного в гості, освітлюючи шлях ліхтарями, що було способом заслужити повагу. Невідвідування родичів викликало дружні докори. Кримські татари не ходять у гості з порожніми руками. Ритуал прийняття гостей включає привітання, обіймання, братський поцілунок або рукостискання. Діти можуть цілувати руку старшому гостю як знак поваги. Гості зазвичай приймаються в кімнаті, вистеленій килимами та матрацами, з низьким столиком посередині[144].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fd/%D0%9A%D0%B0%D1%80%D0%BB%D0%BE_%D0%91%D0%BE%D1%81%D1%81%D0%BE%D0%BB%D0%B8._%D0%A2%D0%B0%D1%82%D0%B0%D1%80%D1%81%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D0%B4%D0%BE%D0%BC_%D0%B2_%D0%B4%D0%B5%D1%80%D0%B5%D0%B2%D0%BD%D0%B5_%D0%90%D0%BB%D1%83%D0%BF%D0%BA%D0%B0.jpg/250px-%D0%9A%D0%B0%D1%80%D0%BB%D0%BE_%D0%91%D0%BE%D1%81%D1%81%D0%BE%D0%BB%D0%B8._%D0%A2%D0%B0%D1%82%D0%B0%D1%80%D1%81%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D0%B4%D0%BE%D0%BC_%D0%B2_%D0%B4%D0%B5%D1%80%D0%B5%D0%B2%D0%BD%D0%B5_%D0%90%D0%BB%D1%83%D0%BF%D0%BA%D0%B0.jpg)
Згідно з «Подорожніми записками» російського академіка Василя Зуєва, у 2-й половині XVIII століття кримські татари жили у хатах-мазанках, які виготовляли з дерева, цегли, дерну і глини. Дах покривали черепицею або дерном. З каменю будували переважно лише палацові та храмові будівлі. Житло мало поділ на чоловічу й жіночу (гарем) частини[145].
2. Продавці овочів. XX ст.
У 2-й половині XVIII століття чоловіки й жінки носили однакове вбрання. Поверх сорочки вони одягали каптан з вузькими рукавами, який застібали до шиї. Нижній одяг — широкі шаровари; на ногах сап'яні жовті шкарпетки і туфлі. Улітку надворі носили ватники зеленого кольору, а взимку — хутрові шуби. Молоді татари, особливо в містах, часто одягали черкеський стрій, який вважався модним[145].
Чоловіки голили голови, на які одягали червоні суконні тюбетейки, а поверх них — високу круглу або чотирикутну шапку з нешироким овечим окіллям. Жінки заплітали волосся у дві коси, які завивали біля голови; дівчата заплітали багато дрібних кіс, які звисали на спині. Коли жінки чи дівчата виходили з двору, вони ховали своє обличчя за кісеями[145].
Кримськотатарська література починає свою історії з часів Золотої орди, набуває розквіту у період Кримського ханства і відроджується наприкінці XIX ст.
Основу традиційної музичної спадщини кримських татар становили давні фольклорні традиції сімейно-обрядових, календарно-обрядових, трудових та ігрових пісень; традиції музично-поетичних переказів та легенд; ісламські музично-культурні традиції — езан, дуа, книжкове читання; музично-інструментальне виконання; сольний спів, започаткований на монодії, яка передавала специфіку кримськотатарської музики[146] Кримськотатарські народні пісні відрізняються від пісень інших культур та народів своєю ліричністю, теплотою та м'якістю[147].
Серед народних пісень в кримськотатарській культурі розрізняють «Джир-йир» і «тюркю». «Джир-йир» називають пісні кримських татар степових районів, переважно вони нескладні за змістом. «Тюркю» — пісні жителів південного узбережжя та передгірних районів. Вони складні за формою, орнаментацією та розспівами. Хорові пісні у кримських татар трапляються вкрай рідко — зазвичай вони пов'язані з весільними обрядами і виконуються одноголосно. Як приклад можна навести такі пісні, як «Аи, дагълар» («Аі, гори»), «Яр-яр». Такі хорові пісні, як «Къарасувнынъ дёрт кошеси»" («Чотири кута Карасубазара»), «Сен ойнасанъ яраша» («Ти красиво танцюєш») виконуються під танці.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/2b/34._Ulica_-_Tatarski_Zesp%C3%B3%C5%82_Taneczno-Wokalny_Bu%C5%84czuk_-_20210710_1938_9322.jpg/175px-34._Ulica_-_Tatarski_Zesp%C3%B3%C5%82_Taneczno-Wokalny_Bu%C5%84czuk_-_20210710_1938_9322.jpg)
Найпопулярнішими танцями наразі є «Хайтарма», «Хоран», «Агир ава ве Хайтарма», «Явлук аваси», «Тим-тим», «Емір-Джелял» та чоловічий танець «Чобан аваси». Наприклад, на весіллі гості завжди виконують танець «Хоран». Наречений та наречена стають у центр кола, утворюючи навколо себе хоровод з танцюючих дівчат та хлопців. Цей танець своїм малюнком відображає сонце, в той час як танцівники, тримаючись за плечі, рухаються по колу. Центр кола символізує центр Всесвіту. Раніше, як зазначають етнографи, цей танець виконувався під музичний супровід ліричного характеру: «У кизиловому лісі» або «Варирач».[148]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/11/Stamp_of_Ukraine_s1929.jpg/220px-Stamp_of_Ukraine_s1929.jpg)
![]() | Цей розділ потребує доповнення. |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a4/Green_tatar_flag.png/189px-Green_tatar_flag.png)
Більшість кримських татар сповідують Іслам сунітської гілки. В Україні діє Духовне управління мусульман Криму.
У місті Київ за проєктом Фонду національного добробуту Криму планується побудувати комплекс, котрий буде громадським, культурним, соціальним, освітнім та духовним центром кримських татар та мусульман України в цілому. Буде збудовано школу для дітей з Криму та України. Планується навчати мінімум 200 учнів, 50 з котрих буде пансіонного типу. Мечеть розрахована на 5000 осіб.[149]
Результати виборів у ДВК, що враховували населені пункти з перевагою кримськотатарської мови як рідну мову (на основі даних Всеукраїнського перепису населення 2001 року):
- Вибори Президента України 2004 (повторний другий тур): Ющенко Віктор — 59,91 %; Янукович Віктор — 36,87 %; недійсні бюлетені та не підтримую жодного — 3,22 %.
- Парламентські вибори в Україні 2006. Партії, що набрали тривідсотковий бар'єр: Блок «Наша Україна» — 35,28 %; Партія регіонів — 23,02 %; Блок Юлії Тимошенко — 19,19 %.
- Парламентські вибори в Україні 2007. Партії, що набрали тривідсотковий бар'єр: Блок «Наша Україна — Народна самооборона» — 41,86 %; Партія регіонів — 25,90 %; Блок Юлії Тимошенко — 19,74 %.
- Вибори Президента України 2010 (перший тур): Тимошенко Юлія — 47,35 %; Янукович Віктор — 27,08 %; Тігіпко Сергій — 9,79 %; Ющенко Віктор — 3,57 %; Яценюк Арсеній — 2,90 %; Симоненко Петро — 1,78 %.
- Вибори Президента України 2010 (другий тур): Тимошенко Юлія — 63,31 %; Янукович Віктор — 32,49 %; недійсні бюлетені та не підтримую жодного — 4,20 %.
Примітка: якщо ДВК мало декілька населених пунктів, то врахування певного ДВК залежало від сумарної кількості носіїв певних мов у всіх вказаних населених пунктах.
Проаналізувавши електоральну ретроспективу Криму за часів Незалежності України, можна дійти висновку, що в цьому регіоні лише кримськотатарські мовці (в переважній більшості) мали проукраїнські або проєвропейські політичні погляди.[150]
Видатні вчені
Актори, режисери, журналісти
- Махмуд Киримли
- Мемет Севдіяр
- Абдулла Лятіф-заде
- Мемет Ніязі
- Амді Гірайбай
- Шаміль Алядін
- Ешреф Шем'ї-заде
Співаки та танцюристи
- Айсель Балич[151][152][153]
- Баталова Ельзара Халітівна
- Білялов Февзі
- Джамала, переможиця 61-го конурсу Євробачення 2016
- Ділявер Сеттаров
- Ельзара Баталова
- Енвер Ізмайлов
- Мустафаєв Фемій Мансурович
- Османова Ленара
- Рефатов Мамут
- Рустем Меметов[153][154]
- Сабріє Ереджепова
- Сейтабла Меметов
- Акім Джемілєв
- Джаніке-Ханум
- Хаджі I Ґерай
- Менґлі I Ґерай
- Саадет I Ґерай
- Сахіб I Ґерай
- Девлет I Ґерай
- Гази II Ґерай
- Іслям III Ґерай
- Кирим Ґерай
- Сулейман Сулькевич
- Номан Челебіджіхан
- Джафер Сейдамет Киример
- Ахмед Тевфік Окдай
- Ольгерд Кричинський
- Аднан Мендерес
- Меліх Гьокчек
- Мустафа Джемілєв
- Рефат Чубаров
- Ахтем Чийгоз
- Амет-Хан Султан
- Абдуль Тейфук
- Абдраїм Решидов
- Фетіслям Абілов
- Нурі Джелілов
- Ідріс Хайбулаєв
- Чалбаш Емір Усеїн
- Джафер Осман Топчі
- Джевдет Дерменджи
- Емір Люманов
- Ескендер Німетуллаєв[155]
- Ільгар Егамбердієв
«Хайтарма» («Повернення») — перший кримськотатарський повноформатний художній фільм (знятий у 2012 році) і перша художня картина про депортацію кримських татар. Режисер фільму і виконавець головної ролі — Ахтем Сеітаблаєв[156].
У 2015 році Укрпошта в серії «Кримські татари — корінний народ Криму — України» випустила 4 марки: «Дюрбе перших кримських ханів», «Майстер-мідник», «Кримськотатарський воїн», «Танок „Хайтарма“».
-
Марка Укрпошти «Дюрбе перших кримських ханів» (2015)
-
Марка Укрпошти «Майстер-мідник» (2015)
-
Марка Укрпошти «Кримськотатарський воїн» (2015)
-
Марка Укрпошти «Танок „Хайтарма“» (2015)
- Кримськотатарська мова в Україні
- Кримськотатарська кавова культура
- Українсько-кримськотатарські відносини
- День пам'яті жертв геноциду кримськотатарського народу
- Комісія Громика
- Події у селищі Червоний Рай
- ↑ Кримські татари займали казанський престол, брали участь у обороні Казані від Московії 1552 року.
- ↑ Ногайські орди, не маючи свого хана, були васалами Кримського ханства.
- ↑ 1475 року султан Османської імперії Мехмед II Фатіх розпочав захоплення Криму, захопивши важливі торгові міста, включно з князівством Феодоро. Менґлі I Ґерай визнав васальну залежність від Османської імперії, був змушеним відтоді брати участь у військових походах султана.
- ↑ Буква q (къ) в кримськотатарській мові вимовляється як гортане к в українській мові[11]
- ↑ Етнонім «татари» використовувався не монгольськими племенами, як прийнято іноді помилково вважати, а тюркськими[23]. Вперше він був записаний саме давньотюркською мовою давньотюркської писемності як 𐰆𐱃𐰔⁚𐱃𐱃𐰺⁚𐰉𐰆𐰑𐰣 (латиницею — Otuz Tatar Bodun, переклад — рід тридцяти татар)[24] та 𐱃𐰸𐰔⁚𐱃𐱃𐰺 (латиницею — Tokuz Tatar, переклад — Дев'ять татар)[25][26][27][28].
- ↑ За словами історикині Гульнари Абдулаєвої уруми змогли зберегти свою віру (православ'я), прийняли кримськотатарську мову як рідну. Побут і традиції їх теж були ідентичні кримськотатарським. Між кримськими татарами і урумами було дуже багато змішаних шлюбів[45]. Частина урумів щоб уникнути переселенню прийняла Іслам, тим самим асимілювалися та стали вважати себе кримськими татарами.
- ↑ «У гостях в татар». Маються на увазі кримські татари
- ↑ а б Ольга Мусафирова. «Мустафа, сынок, прошу тебя — прекрати…». Архів оригіналу за 15 лютого 2015. Процитовано 2 червня 2019. // Новая газета
- ↑ а б Близько 500 тис. в країнах колишнього СРСР, Румунії та Болгарії, і від 100 тис. до кількох сотень тисяч в Туреччині. Статистика за національним складом населення в Туреччині не публікується, тому точні дані невідомі.
- ↑ а б В Турции проживают до 6 миллионов потомков крымских татар. Архів оригіналу за 2 червня 2019. Процитовано 2 червня 2019.
- ↑ а б Офіційно в Конституції Туреччини затверджено, що все населення країни — турки, які складають єдину турецьку націю [Архівовано 2 грудня 2020 у Wayback Machine.].
- ↑ Henryk Jankowski. Crimean Tatars and Noghais in Turkey [Архівовано 16 березня 2002 у Wayback Machine.] // a slightly edited version of the paper with the same title that appeared in Türk Dilleri Arastirmalari [Studies on the Turkic Languages] 10 (2000): 113—131, distributed by Sanat Kitabevi, Ankara, Turkey. A Polish version of this paper was published in Rocznik Tatarów Polskich (Journal of Polish Tatars), vol. 6, 2000, 118—126.
- ↑ Türkiyedeki Qırımtatar milliy areketiniñ seyri, Bahçesaray dergisi, Mayıs 2009. Архів оригіналу за 17 липня 2009. Процитовано 21 жовтня 2009.
- ↑ Tatarzy - Mniejszości Narodowe i Etniczne - Portal Gov.pl. Mniejszości Narodowe i Etniczne (pl-PL) . Процитовано 23 травня 2024.
- ↑ а б Див., наприклад, лист (1052 р.х. / 1642 р.) Джантімура-бея до Михайла Федоровича:
...cümle Qırım tatarlarnı… cavlay cibermeske… Оригінальний текст (укр.)... не відправляти походом ... всіх кримських татар ... - ↑ а б в Гаркавец, 2007, с. 69-70.
- ↑ а б в г Наукова стаття, Бекіров Н. В., 2015 рік, Сімферополь: «До питання про самоназву кримських татар»
- ↑ Сейран Усеинов. Крымскотатарский язык
- ↑ Тюркские народы Крыма. Караимы. Крымские татары. Крымчаки. / Отв. ред. С. Я. Козлов, Л. В. Чижова. — М.: Наука, 2003.
- ↑ Кримці // Словник української мови : у 20 т. — К. : Наукова думка, 2010—2022.
- ↑ Озенбашлы Энвер Мемет-оглу. Крымцы. Сборник работ по истории, этнографии и языку крымских татар. — Акмесджит: Доля, 1997.
- ↑ а б в Очерки истории и культуры крымских татар. / Под. ред. Э. Чубарова. — Симферополь, Крымучпедгиз, 2005.
- ↑ Мы — крымцы! / Составители Нури Абдулла, Иззет Изедин. — Симферополь, Крымучпедгиз, 2006. 520 с. На крымском и русском языках. ISBN 966-354-118-0
- ↑ Кримчаки // Словник української мови : в 11 т. — Київ : Наукова думка, 1970—1980.
- ↑ а б Агджоян А. Т., Схаляхо Р. А., Утевская О. М., Жабагин М. К., Тагирли Ш. Г., Дамба Л. Д., Атраментова Л. А., Балановский О. П. Генофонд крымских татар в сравнении с тюркоязычными народами Европы [Архівовано 25 листопада 2020 у Wayback Machine.], 2015
- ↑ а б в Как мы изучали генофонд крымских татар | Генофонд РФ (рос.). xn--c1acc6aafa1c.xn--p1ai. Архів оригіналу за 12 лютого 2020. Процитовано 15 лютого 2017.
- ↑ а б Стендовый доклад Аджогян (PDF). Архів оригіналу (PDF) за 25 листопада 2020. Процитовано 25 травня 2020.
- ↑ а б Этническая история крымских татар. www.turlocman.ru. Архів оригіналу за 15 травня 2021. Процитовано 19 січня 2016.
- ↑ «Соколовський С. Ст.» «Татарська проблема» у всеросійській перепису населення [Архівовано 2 червня 2019 у Wayback Machine.]
- ↑ Валиахмет, 2012, с. 250.
- ↑ Kül Tiğin (Gültekin) Yazıtı Tam Metni (Full text of Kul Tigin monument with Turkish transcription). Процитовано 5 квітня 2014.
- ↑ Bilge Kağan Yazıtı Tam Metni (Full text of Bilge Khagan monument with Turkish transcription). Процитовано 5 квітня 2014.
- ↑ The Kultegin's Memorial Complex. Процитовано 5 квітня 2014.
- ↑ Ross, E. Denison; Vilhelm Thomsen. The Orkhon Inscriptions: Being a Translation of Professor Vilhelm Thomsen's Final Danish Rendering : [англ.] // Bulletin of the School of Oriental Studies, University of London : journal. — Vol. 5, № 4, 1930. — С. 861—876. — JSTOR 607024.
- ↑ Thomsen, Vilhelm Ludvig Peter. Inscriptions de l'Orkhon déchiffrées : []. — Helsingfors, Impr. de la Société de littérature finnoise, 1896. — С. 140.
- ↑ а б Теребинская-Шенгер Н. В. Крымские татары: антропологический очерк. // Русский антропологический журнал. — Т. 17. — 1928. — Вып. 1—2.
- ↑ Возгрін Валерій Євгенійович: «Історія кримських татар»
- ↑ Сквозь века, Том 1, Академия, 1995. Архів оригіналу за 27 лютого 2022. Процитовано 20 грудня 2019.
- ↑ Татарский язык [Архівовано 15 серпня 2020 у Wayback Machine.], БРЭ
- ↑ Крымскотатарский язык [Архівовано 13 жовтня 2019 у Wayback Machine.], БРЭ
- ↑ Зайцев, 2021, с. 802.
- ↑ а б Tatar | people | Britannica. www.britannica.com (англ.). Архів оригіналу за 5 травня 2020. Процитовано 22 квітня 2023.
Unlike the Mongols, these peoples spoke a Turkic language, and they may have been related to the Cuman or Kipchak peoples.
- ↑ а б Sadur Valiahmet: Тюрки, татары, мусульмане, 2012, page 250
- ↑ а б Köprülü, Mehmet Fuat (author), Leiser, Gary & Dankoff, Robert (translators), (2006), Early Mystic in Turkish Literature, p. 147—148
- ↑ а б в Исхаков Д. М. Проблемы становления и трансформации татарской нации. — Мастер Лайн, 1997. — С. 246.
- ↑ Про Кримських Татар. Крымскотатарский Ресурсный Центр (укр.). Процитовано 13 липня 2024.
- ↑ The Rev. Thos. Milner. The Crimea, its Ancient and Modern History. — London : Longman, 1855. — С. 360—363. Цитата: The Tatars, who form the great majority of the stated population, are commonly divided into three classes, ― the inhabitants of the steppe, the hill-dwellers, and the Nogais… The first class are scattered at intervals over the northern plains, and are either grouped in villages, or occupy detached homesteads… The third class -the Nogai Tatars -so called after a prince of that name, are the least numerous… Down to a recent date, they led the life of the true nomade, inhabiting circular black tents of felt in summer, and constructing earthen huts in winter.
- ↑ manager (19 лютого 2023). Тати, Ногаї та Ялибойлю, – хто це такі?. Крымскотатарский Ресурсный Центр (укр.). Процитовано 13 липня 2024.
- ↑ The Rev. Thos. Milner. The Crimea, its Ancient and Modern History. — London : Longman, 1855. — С. 367.
- ↑ Y. Öztürk, Osmanlı hakimiyetinde Kefe (1475—1600), Ankara, 2000
- ↑ Маріупольські греки [Архівовано 27 травня 2021 у Wayback Machine.], Велика російська енциклопедія, 2010
- ↑ Гульнара Абдулаєва, історикиня, авторка книги про кримських татар. www.ukrinform.ua (укр.). Процитовано 14 липня 2024.
- ↑ Общие сведения о татарах Добруджи. Академия наук Республики Татарстан. Архів оригіналу за 19 січня 2022. Процитовано 19 січня 2022.
- ↑ Romaniya Musulman Tatar Türkleri Demokrat Birligi
- ↑ «Татарская проблема» во всероссийской переписи населения. С. В. Соколовский, член Комиссии Института этнологии и антропологии РАН по подготовке переписного инструментария.: татары крымские (ногаи крымские, кърым татар, нугай татар, тат (с родным языком крымско-татарским), литовские татары)
- ↑ Шість століть разом. Сторінки історії забутого народу. crimea-is-ukraine.org (укр.). Процитовано 11 липня 2024.
- ↑ Адас Якубаускас Литовські татари. www.ji.lviv.ua. Процитовано 11 липня 2024.
- ↑ Adam Balcer. Muzułmanie marszałka Piłsudskiego. «Ale Historia». 37/2014 (139), s. 5−6, 2014-09-15. Agora SA (пол.)
- ↑ Польские и литовские татары в борьбе за независимый Крым в 1918 году. Ислам в Украине (рос.). Процитовано 11 липня 2024.
- ↑ Куртієв Р. І., Туранли Ф. Ґ. Кримські татари [Архівовано 19 серпня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія сучасної України / ред. кол.: І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. — К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2001–2024. — ISBN 966-02-2074-X.
- ↑ The Rev. Thos. Milner. The Crimea, its Ancient and Modern History. — London : Longman, 1855. — С. 391. цитата: The third class -the Nogai Tatars -so called after a prince of that name, are the least numerous
- ↑ Про Кримських Татар. Крымскотатарский Ресурсный Центр (укр.). Процитовано 29 травня 2024.
- ↑ а б в В. Е. Возгрин. Исторические судьбы крымских татар.
- ↑ Этнология, издательство МГУ, 2007. Под ред. профессора В. В. Пименова, сторінка 588
- ↑ Allworth, Edward (1998). The Tatars of Crimea: Return to the Homeland : Studies and Documents (англ.). Duke University Press. с. 225—227. ISBN 9780822319948.
- ↑ Allworth, Edward (1988). Tatars of the Crimea: Their Struggle for Survival : Original Studies from North America, Unofficial and Official Documents from Czarist and Soviet Sources (англ.). Duke University Press. с. 55, 167—169. ISBN 9780822307587. Архів оригіналу за 31 березня 2023. Процитовано 5 жовтня 2019.
- ↑ Хайруддинов М. А. К вопросу об этногенезе крымских татар/М. А. Хайруддинов // Ученые записки Крымского государственного индустриально-педагогического института. Выпуск 2. -Симферополь, 2001.
- ↑ Williams, BG. The Crimean Tatars: The Diaspora Experience and the Forging of a Nation. Pgs 7–23. ISBN 90-04-12122-6
- ↑ William Zebina Ripley (1899). The Races of Europe: A Sociological Study (Lowell Institute Lectures). D. Appleton and Company. с. 420–.
crimean tatar language.
- ↑ The Encyclopædia Britannica: The New Volumes, Constituting, in Combination with the Twenty-nine Volumes of the Eleventh Edition, the Twelfth Edition of that Work, and Also Supplying a New, Distinctive, and Independent Library of Reference Dealing with Events and Developments of the Period 1910 to 1921 Inclusive. Encyclopædia Britannica Company, Limited. 1911. с. 448–. Архів оригіналу за 19 березня 2021. Процитовано 21 лютого 2021.
- ↑ István Vásáry (2005) Cumans and Tatars, Cambridge University Press.
- ↑ Stearns(1979:39–40).
- ↑ CUMAN. Christusrex.org. Архів оригіналу за 16 жовтня 2012. Процитовано 24 жовтня 2012.
- ↑ Stearns (1978). Sources for the Krimgotische. с. 37. Архів оригіналу за 24 липня 2011. Процитовано 12 лютого 2011.
- ↑ Севортян Э. В. Крымскотатарский язык. // Языки народов СССР. — Т. 2 (Тюркские языки). — М., 1966. — С. 234—259.
- ↑ Баскаков - К вопросу о классификации тюркских языков. www.philology.ru. Архів оригіналу за 23 грудня 2019. Процитовано 16 лютого 2017.
- ↑ Brian Glyn Williams (2001). The Crimean Tatars: The Diaspora Experience and the Forging of a Nation. BRILL. с. 37. ISBN 90-04-12122-6. Архів оригіналу за 27 лютого 2022. Процитовано 21 лютого 2021.
- ↑ Marc Weller; Stefan Wolff (2005). Autonomy, Self Governance and Conflict Resolution: Innovative approaches to Institutional Design in Divided Societies. Taylor & Francis. с. 81. ISBN 978-0-203-46191-4. Архів оригіналу за 27 лютого 2022. Процитовано 21 лютого 2021.
- ↑ Прийнято Закон «Про корінні народи України» [Архівовано 1 липня 2021 у Wayback Machine.] // Інформаційне управління Апарату Верховної Ради України. — 01.07.2021.
- ↑ Рада визнала кримських татар корінним народом у складі України [Архівовано 28 листопада 2019 у Wayback Machine.]. Mirror Weekly. 20 March 2014
- ↑ EU Association Agreement with Ukraine // European Parliament resolution of 11 February 2021 on the implementation of the EU Association Agreement with Ukraine (2019/2202(INI)) [Архівовано 14 квітня 2021 у Wayback Machine.], сторінка 19, стаття 60 — 11 лютого 2021
...which stems from the inalienable right of the indigenous Crimean Tatar people to self-determination... — що випливає з невід’ємного права корінного кримськотатарського народу на самовизначення - ↑ Dahl, J. (2012). The Indigenous Space and Marginalized Peoples in the United Nations (англ.). Springer. с. 240—241. ISBN 978-1-137-28054-1. Архів оригіналу за 27 лютого 2022. Процитовано 21 лютого 2021.
- ↑ Vanguri, Star (2016). Rhetorics of Names and Naming (англ.). Routledge. с. 132—133. ISBN 978-1-317-43604-1. Архів оригіналу за 27 лютого 2022. Процитовано 21 лютого 2021.
- ↑ Uehling, Greta Lynn (2000). Having a Homeland: Recalling the Deportation, Exile, and Repatriation of Crimean Tatars (англ.). University of Michigan. с. 420—424. ISBN 978-0-599-98653-4. Архів оригіналу за 27 лютого 2022. Процитовано 21 лютого 2021.
- ↑ Возгрин В. Е. Исторические судьбы крымских татар [Архівовано 15 квітня 2019 у Wayback Machine.] (рос.)
- ↑ Малая Советская энциклопедия // Крымская АССР. Архів оригіналу за 10 березня 2019. Процитовано 25 травня 2020.
- ↑ Бикова, Т. Створення Кримської АСРР (1921 р.)
- ↑ а б Громенко, Сергій. Крымские татары не могут называть себя коренным народом? (російською) . LІКБЕЗ. Архів оригіналу за 12 березня 2019. Процитовано 26-05-2020.
- ↑ Следы древних миграций в генофонде крымских и казанских татар: анализ полиморфизма y-хромосомы [Архівовано 26 квітня 2018 у Wayback Machine.] Агджоян А. Т., Утевкая О. М. и др. — Вестник УТГС 2013.
- ↑ Герцен, Могаричев Крепость драгоценностей. Кырк-Ор. Чуфут-кале. [Архівовано 29 липня 2020 у Wayback Machine.], 1993, pages 58—64. — ISBN 5-7780-0216-5.
- ↑ а б в Гайворонський «Володарі двох материків», 2007
- ↑ Возгрін, 1992. ISBN 5-244-00641-X
- ↑ Halil İnalcik, 1942
- ↑ Велика російська енциклопедія: верховна влада належала хану-представнику династії Гіреїв, який був васалом тур. султана (офіційно закріплено в 1580-х рр., коли ім'я султана стало вимовлятися перед ім'ям хана під час п'ятничної молитви, що в мусульм. світі служило ознакою васалітету) [Архівовано 6 травня 2020 у Wayback Machine.]
- ↑ БРЭ: ОСМА́НЫ [Архівовано 11 грудня 2019 у Wayback Machine.]: После завоевания Каира Селим I объявил себя халифом — наследником пророка Мухаммеда и главой всех мусульман-суннитов. За время его царствования территория Османской империи удвоилась.
- ↑ ЕІУ: КОНСТАНТИНОПОЛЬСЬКИЙ МИРНИЙ ДОГОВІР 1700 [Архівовано 30 серпня 2020 у Wayback Machine.]: Договір складався з преамбули та 14 статей. Передбачав перемир'я на 30 років (преамбула, ст. 1). Рос. д-ва звільнялася від виплати щорічної данини («дачі») Кримському ханату (ст. 8), отримала право тримати в Осман. імперії постійного посла (ст. 13).
- ↑ Davies (2007), p. 187
- ↑ Torke (1997), p. 110
- ↑ Ahmad III, H. Bowen, The Encyclopaedia of Islam, Vol. I, ed. H.A.R. Gibb, J.H. Kramers, E. Levi-Provencal and J. Shacht, (E.J.Brill, 1986), 269.
- ↑ Девлет II Ґерай стверджував: «Такий сильний і нещадний ворог, як Москва, прийшовши на своїх ногах, потрапила в наші в руки. Це такий зручний випадок, коли, якщо ми того захочемо, зможемо захопити Росію від одного краю до іншого, так як я достовірно знаю, що всю силу російської армії становить це військо. Наше завдання зараз — потріпати російське військо так, щоб воно не змогло нікуди з цього місця зрушити, а нам дійти до Москви і довести справу до того, щоб російський цар став би призначатися нашим падишахом» (Халім-Гірей, 1822)
- ↑ Халім Гірей [Архівовано 9 серпня 2020 у Wayback Machine.], 1822 (рос.)
- ↑ Прутский поход Петра I: за двумя зайцами [Архівовано 29 жовтня 2020 у Wayback Machine.] — BBC
- ↑ Прутский поход Петра I Великого 1711 год. Архів оригіналу за 4 червня 2020. Процитовано 18 травня 2020.
- ↑ İslâm Ansiklopedisi[en]: PRUT ANTLAŞMASI [Архівовано 29 листопада 2020 у Wayback Machine.]//Osmanlılar ile Ruslar arasında Prut nehri kenarında 1123'te (1711) yapılan savaştan sonra imzalanan antlaşma.
- ↑ Tucker, Spencer C. (2010). A Global Chronology of Conflict: From the Ancient World to the Modern Middle East, Vol. II. ABC-CLIO
- ↑ Р. А Агеева, Русское географическое общество. Московский центр. Улицы Москвы: старые и новые названия: топонимический словарь-справочник. — М. : Издательский центр «Наука, техника, образование», 2003. — 335 с. — С. 144.
- ↑ Анатолий Владимирович Носарев, Татьяна Александровна Скрябина. Мосты Москвы. — М. : Вече, 2004. — 256 с. — С. 123—128.
- ↑ Зайцев Илья Владимирович Где останавливались крымские послы в Москве и московские послы при дворе крымского хана в XVI В. ? [Архівовано 2 червня 2021 у Wayback Machine.]
- ↑ В. Д. Смірнов. Крымское ханство под верховенством Оттоманской порты [Архівовано 22 червня 2020 у Wayback Machine.], 13 сторінка в документі
- ↑ Возгрін, 2013, с. 437.
- ↑ Как переписывали историю Крыма (How the Crimean history was rewritten). Архів оригіналу за 31 жовтня 2020. Процитовано 20 червня 2020.
- ↑ Serhiy Hromenko «Все было не так»: зачем Россия переписывает историю Крыма [Архівовано 28 жовтня 2020 у Wayback Machine.]
- ↑ Gulnara Bekirova: Крымскотатарская проблема в СССР: 1944—1991 [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.]
- ↑ Gulnara Bekirova Crimea and the Crimean Tatars in XIX—XXth centuries [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.], 2005, page 95
- ↑ Кримсько-український союз: битва під Жовтими Водами. Крым.Реалии (укр.). 16 травня 2016. Процитовано 22 липня 2024.
- ↑ Rayfield, Donald, 2014: «Dormant claims», Times Literary Supplement, 9 May 2014 p 15
- ↑ «Hijra and Forced Migration from Nineteenth-Century Russia to the Ottoman Empire» [Архівовано 11 червня 2007 у Wayback Machine.], by Bryan Glynn Williams, Cahiers du Monde russe, 41/1, 2000, pp. 79–108.
- ↑ Zarubin: Без победителей: из истории Гражданской войны в Крыму [Архівовано 27 лютого 2022 у Wayback Machine.], 2008, p. 704
- ↑ Расстрел 17 апреля 1938 года [Архівовано 24 квітня 2017 у Wayback Machine.]. RFEL
- ↑ Zmerzly: Политические репрессии среди крымскотатарских преподавателей Крымского государственного университета им. Фрунзе [Архівовано 8 серпня 2020 у Wayback Machine.]
- ↑ Abibullayeva Крымскотатарская интеллигенция — жертва политических репрессий 1920-ых — 1930-ых
- ↑ Hayali: Крымские татары в репрессивно-карательной политике в Крымской АССР [Архівовано 30 листопада 2020 у Wayback Machine.]
- ↑ Skutsch, 2013, с. 1188.
- ↑ Куртсеїтов, 2018, с. 194-195.
- ↑ Куртсеїтов, 2018, с. 195.
- ↑ Семена, Микола. Сергей Громенко против «лысенковщины» в истории Крыма (російською) . Крим.Реалії. Архів оригіналу за 31 жовтня 2020. Процитовано 19-05-2020.
- ↑ Громенко С. В. 250 років фальші. Російські міфи історії Криму. — Київ : Folio, 2019. — 256 с. — ISBN 978-966-03-8713-3, 978-966-03-8514-6.
- ↑ Про визнання геноциду кримськотатарського народу | від 12.11.2015 № 792-VIII. zakon4.rada.gov.ua. Архів оригіналу за 16 березня 2016. Процитовано 12 березня 2016.
- ↑ Кримськотатарська діаспора Туреччини заявляє, що ніколи не визнає анексію Криму Росією. Архів оригіналу за 31 січня 2018. Процитовано 30 липня 2014.
- ↑ Мустафа Джемілєв: кримські татари не визнають окупацію. Архів оригіналу за 12 березня 2016. Процитовано 30 липня 2014.
- ↑ У Криму заборонили вшановувати жертв Гітлера і Сталіна. Архів оригіналу за 30 квітня 2018. Процитовано 30 квітня 2018.
- ↑ В окупованому Криму закрили дві мусульманські школи. qirim.news (англ.). Процитовано 5 липня 2024.
- ↑ Державна служба статистики України. Головне управління статистики в Автономній Республіці Крим. Регіони Автономної Республіки Крим за 2012 рік. Сімферополь 2013
- ↑ В Крыму 4 740 школьников обучаются на крымскотатарском языке и почти 2 тыс. — на украинском. Архів оригіналу за 3 грудня 2017. Процитовано 2 грудня 2017.
- ↑ На крымскотатарском и украинском языках в Крыму обучаются чуть более 3 % детей. [Архівовано 7 квітня 2017 у Wayback Machine.] Министерство образования, науки и молодежи Республики Крым.
- ↑ Эмир Достим. Тревога вместо надежды. Почему в школах крымскотатарского языка становится меньше [Архівовано 8 квітня 2017 у Wayback Machine.] // Крым. Реалии, 01.09.2015
- ↑ Всеукраїнський перепис населення 2001 року. Розподіл населення за національністю та рідною мовою. Архів оригіналу за 4 березня 2016. Процитовано 31 липня 2013.
- ↑ Перепис 2001 року. Розподіл населення окремих національностей за іншими мовами, крім рідної, якими володіють. Архів оригіналу за 1 травня 2013. Процитовано 9 липня 2013.
- ↑ Перепис населення 2001 року. Розподіл населення за національністю та рідною мовою. Архів оригіналу за 24 жовтня 2019. Процитовано 9 липня 2013.
- ↑ Розподіл населення регіонів України за рідною мовою у розрізі адміністративно-територіальних одиниць. Архів оригіналу за 6 жовтня 2013. Процитовано 20 березня 2013.
- ↑ К вопросу о миграционном потенциале крымских татар и перспективах репатриации (PDF). Архів оригіналу (PDF) за 4 грудня 2018. Процитовано 3 грудня 2018.
- ↑ BAHÇESARAY Dergisi » Blog Archive » TÜRKİYE’DEKİ QIRIM TATAR MİLLİY AREKETİNİÑ SEYRİ. 17 липня 2009. Архів оригіналу за 17 липня 2009. Процитовано 27 лютого 2017.
- ↑ а б в г д е з врахуванням кримських татар, що записалися просто татарами
- ↑ Кримстат. Перепись населения 2001 года. Языковой состав населения [Архівовано 28 серпня 2012 у Wayback Machine.]
- ↑ Всесоюзная перепись населения 1939 г. Распределение городского и сельского населения регионов РСФСР по национальности и полу. Крымская АССР. Архів оригіналу за 22 липня 2015. Процитовано 30 серпня 2013.
- ↑ Всесоюзная перепись населения 1939 года. Крымская АССР. Архів оригіналу за 22 липня 2015. Процитовано 27 лютого 2014.
- ↑ Всесоюзная перепись населения 1926 года. Национальный состав населения по регионам РСФСР. Крымская АССР. Архів оригіналу за 10 жовтня 2017. Процитовано 30 серпня 2013.
- ↑ Всесоюзная перепись населения 1926 года. — М.: Изд-е ЦСУ Союза ССР. 1929
- ↑ Населення Таврійської губернії за переписом 1897 р. Архів оригіналу за 27 лютого 2014. Процитовано 4 вересня 2011.
- ↑ Хайруддінов, Усеїнов, 2001, с. 3.
- ↑ Хайруддінов, Усеїнов, 2001, с. 55-57.
- ↑ а б в Василий Зуев. Выписка из путешественных записок Василья Зуева, касающихся до полуострова Крыма. 1782 г. Архів оригіналу за 24 червня 2015. Процитовано 17 червня 2015.
- ↑ Асанова Д. Свадебный обряд / Д. Асанова, З. Эмирусеинова // Очерки истории и культуры крымских татар. — Симферополь: Крымучпедгиз, 2005. — С. 139—142
- ↑ Очерки истории и культуры крымских татар /Под ред. Э. Чубарова. — Симферополь: Крымское учебно-педагогическое государственное издательство, 2005. — 208 с.: ил., карты.
- ↑ Redaktor (14 липня 2020). Гордість нації: кримськотатарський народний танець. Культура. Голос Криму (укр.). Процитовано 23 травня 2024.
- ↑ ФНДК. qirim.ua. Процитовано 11 червня 2024.
- ↑ Instagram. www.instagram.com. Процитовано 2 жовтня 2023.
- ↑ Творческий вечер Айсель Балич. Архів оригіналу за 21 лютого 2018. Процитовано 20 лютого 2018.
- ↑ КРЫМ ВЕБ ТВ (28 травня 2013), [QWT] Айсель Балич - Къамышым, архів оригіналу за 4 травня 2019, процитовано 20 лютого 2018
- ↑ а б Crimean Tatars (1 грудня 2016), Güzel Qırım (Гузель Къырым) by Qaradeniz production, архів оригіналу за 29 червня 2017, процитовано 20 лютого 2018
- ↑ 70-летие Рустема Меметова. qtmm.org. Архів оригіналу за 24 березня 2014. Процитовано 20 лютого 2018.
- ↑ Старший солдат Ескендер Німетуллаєв загинув на Луганщині. Меморіал жертв війни (укр.). Процитовано 4 травня 2024.
- ↑ В Україні знімуть фільм про сталінські репресії проти кримських татар. Архів оригіналу за 19 травня 2013. Процитовано 24 червня 2013.
- Я. Р. Дашкевич. Кримські татари [Архівовано 18 серпня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2009. — Т. 5 : Кон — Кю. — С. 379. — ISBN 978-966-00-0855-4.
- Р. І. Куртієв, Ф. Ґ. Туранли. Кримські татари [Архівовано 19 серпня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія сучасної України / ред. кол.: І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. — К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2001–2024. — ISBN 966-02-2074-X.
- Абдулаєва Г. Кримські татари: від етногенезу до державності / Гульнара Абдулаєва. — Київ: Гамазин, 2021. — 408 с. — ISBN 978-966-279-192-1
- Депортовані кримські татари, болгари, вірмени, греки, німці: збірник документів (1998—2003) / упоряд. Ю. Білуха, О. Власенко ; передмова Е. Гафаров. — Київ: Абрис, 2004. — 247 с.
- Історія Криму в запитаннях та відповідях / [О. Галенко та ін. ; відп. ред. В. Смолій ; упоряд. Г. Боряк] ; НАН України, Ін-т історії України. — Київ: Наук. думка, 2015. — 525, [1] с. : іл.
- Історія Криму та кримськотатарського народу. Навчальний посібник / Бекірова Г., Іванець А., Тищенко Ю., Громенко С., Аблаєв Б. — К.: «Кримська родина»; «Майстер Книг», 2020. — 200 с. (Завантажити тут)
А. Носов. Кримські татари (Антропологічні нариси) // Східний світ. — 1930. — № 1-2.; — 301—313.
- Кримські татари як корінний народ: історія питання і сучасні реалії: посібник для тих, хто прагне з'ясувати / Наталя Беліцер. — Київ: ДП «Національне газетно-журнальне видавництво», 2017. — 119 с. : іл.
- Кримськотатарська проблема: історія та сучасність: (до 60-річчя депортації) / Ю. Зінченко // Український історичний журнал. — 2004. — № 3. — С. 62-73.
- Кримські татари: Іст. нарис / Ю. І. Зінченко ; Ін-т політ. і етнонац. досліджень НАН України. — Київ. : Голов. спеціаліз. ред. літ. мовами нац. меншин України, 1998. — 203, [2] с.
- Пів століття опору. Кримські татари від вигнання до повернення (1941—1991 роки): нарис політ. історії: [пер. з рос.] / Ґульнара Бекірова ; передм. М. Джемілєва ; післямова Р. Чубарова. — Київ: Критика, 2017. — 480, [1] с., XL с. іл. : портр. ; 23 см. — На авантитулі: Укр. наук. ін-т Гарвард. ун-ту, Ін-т критики. — Парал. тит. арк. англ. — Текст укр., рос. — Бібліогр. в підрядк. прим. та в тексті. — Покажч. імен: с. 469—481. — ISBN 978-966-2789-01-0
- Вітчим народів. Навіщо Сталін виселив давні етноси Криму / Сергій Громенко // Чумацький шлях: науково-популярний журнал. — 2018. — № 2. — С. 9-12 : фото.
- Кримськотатарське образотворче і декоративно-прикладне мистецтво ХХ ст.(Генезис, еволюція, сучасний стан) / І. А. Заатов. — Сімф. : Доля, 2002. — 280 с.: іл. — Бібліогр.: с. 269—276. — ISBN 966-7980-86-3
- Кримськотатарське декоративне мистецтво (XIX—XX ст.): альбом / авт.-укл. Ф. Асанова ; фото А. Кадніков, В. Буличов ; авт. супров.тексту І. Заатов. — Сімф. : Сонат, 2001. — 120 с.: фото. — ISBN 966-7347-64-8
- Деятели крымскотатарской культуры (1921—1944 гг.): Библиблиогр. словарь / Гл. ред. и сост. Д. П. Урсу; Республ. Крымскотатарская б-ка им. И. Гаспринского. — Симф.: Доля, 1999. — 240 с. — (Источник знаний; № 2).
- Гаркавец А. Н. Codex Cumanicus: Половецкие молитвы, гимны и загадки XIII—XIV веков // Кыпчакское письменное наследие. — Алматы : КАСЕАН; Баур, 2007. — Т. II. — С. 63—120.
- Садур Валиахмет. Тюрки, татары, мусульмане : [рос.] / И. З. Мухамеджанов. — М. : Марджани, 2012. — С. 250. — 400 с. — ISBN 978-5-903715-31-2.
- В. Є. Возгрін. История крымских татар: очерки этнической истории коренного народа Крыма в четырёх томах // Крымский народ при османах. — 3. — Сімферополь : «Нестор—Історія», 2013. — Т. 1. — 872 с. — 1000 прим. — ISBN 978-5-90598-658-1.
- Декоративно-прикладное искусство крымских татар XV — первой половины ХХ вв. (этапы развития, типология, стилистика, художественные особенности): монография / Акчурина-Муфтиева Нурия Мунировна ; Респ. высш. учеб. заведение «Крым. инж.-пед. ун-т», Ин-т искусствоведения, фольклористики и этнологии им. М. Рыльского НАН Украины. — Симф. : Симф. гор. тип., 2008. — 392, [60] с. : ил. — Библиогр.: с. 300—319. — 500 прим. — ISBN 978-966-174-004-3
- Страницы истории Крымскотатарского довоенного театра и драматургии / С. Керимова. — Симф. : Доля, 2002. — 192 с. — ISBN 966-7980-84-7
- 119. https://nspu.com.ua/novini/nobelivski-lavreati-bagato-slidiv-vede-do-kiieva/
- Skutsch, Carl (2013). Encyclopedia of the World's Minorities. New York: Routledge. ISBN 9781135193881. OCLC 863823479.
- Куртсеїтов Р. Д. Крымские татары — Герои Советского Союза: хронология представлений, награждений и замены высшей награды орденами СССР. — Сімферополь, 2018. — С. 181-196. (рос.)
- Коллектив авторів. История крымских татар в пяти томах // Том III. Крымское ханство XV-XVIII вв / Зайцев Іван Володимирович. — Казань : Інститут історії ім. Марджані, 2021. — Т. 3. — 1024 с. — ISBN 978-5-94981-368-3.
- М. А. Хайруддінов, С. М. Усеїнов. Этикет крымских татар. Эдепнаме. — Симферополь : СОНАТ, 2001. — Т. 3. — 288 с. — ISBN 966-7347-56-7.
- Kamusella, Tomasz; Nomachi, Motoki; Gibson, Catherine (2016). The Palgrave Handbook of Slavic Languages, Identities and Borders (англ.). Springer. ISBN 978-1-137-34839-5.
- Geisenhainer, Katja; Lange, Katharina (2005). Bewegliche Horizonte: Festschrift zum 60. Geburtstag von Bernhard Streck (нім.). Leipziger Universitätsverlag. ISBN 978-3-86583-078-4.
- Kizilov, Mikhail (2021). Уничтожение цыган Симферополя и «решение» цыганского вопроса в оккупированном Крыму. Историческое наследие Крыма (рос.) (32).
- Центр інформації та документації кримських татар
- Міжнародна громадська організація кримських татар «Bizim Qırım» (крим.)(англ.)(укр.)
- Кримськотатарські народні казки та легенди в перекладі Данила Кононенка
- Добірка посилань (крим.)
- 60-ті роковини Сюрґюну (англ.)
- Дорогань А., Шевченко О., Сурган О. Справжні кримські назви, знищені СРСР. Історії топонімів та родин // «Радіо Свобода», 23 травня 2021.
- Кримські татари: історія, культура, звичаї, традиції, обряди: бібліографічний список // Відділ наукової інформації та бібліографії Вінницької обласної універсальної наукової бібліотеки.
- Проєкт «Кримські татари. Історія. Культура. Мистецтво».
- Кримська платформа
- Відео
- Кримські татари. Друзі чи вороги? (Киримли / Кримці) на YouTube // Канал імені Т. Г. Шевченка
- Кримські татари. Хто вони? на YouTube // Ukraїner
- Д/ф «Кримські татари: „Крим — наш!“» // UA: Перший, 2015
- Ukrainian Jenny meets Rory Finnin, Cambridge Professor on Crimea, Ukraine & Russian aggression на YouTube // Ukrainian Jenny meets…
- Ukrainian Jenny meets Rory Finnin, Cambridge Professor on Crimea, Stalin, Putin & Nazi на YouTube // Ukrainian Jenny meets…