Кримчаки
Кримчаки́ Кърымчахлар | |
---|---|
![]() Духовний лідер громади «хахам». Кінець XIX ст. | |
Кількість | 1,5 — 2,7 тис. осіб |
Ареал | |
Близькі до | Євреї |
Мова | Російська, кримчацька, українська мова, ідиш |
Релігія | Юдаїзм |
Кримчаки́ (кримчацька кърымчахлар, однина — кърымчах) — окрема етнолінгвістична спільнота єврейського населення, котрі говорять кримськотатарською мовою.[1] Переважно мешкають на території Криму і є корінним народом України.
Вчений-антрополог В. Д. Дяченко в книзі «Антропологічний склад українського народу»[2] пише: «Етногенез кримчаків не з'ясований. Сформувалися вони, очевидно, на базі місцевого населення, яке прийняло юдейську релігію, з пізнішим змішанням, ймовірно, хозарського, єврейського, італійського та частиною татарського (вірніше тюркського) елемента …»
Самі кримчаки стверджують, що належать до самостійної народності.[3]
Вперше у офіційних документах етнонім «кримчак» (кримчац.: кърымчах) з'явилось в XIX столітті. До 1917 року в документах Російської імперії їх називали «євреї-кримчаки». Аналіз кримчацьких прізвищ доводить наявність тюркських, ашкеназьких і сефардських елементів[1].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/67/Proposed_flag_of_Krymchaks.svg/250px-Proposed_flag_of_Krymchaks.svg.png)
Кримчаки сформувалися на території Таврії у 1-му тис. н. е. ст. н. е., з нащадків частини населення Хозарського каганату, навернені наприкінці 1 ст. в юдаїзм єврейськими місіонерами, які прибули в Крим після падіння Єрусалиму.
Кримчаки зберегли рукописний молитовник з датою написання або придбання — 847 р. У 1930 р. він був переданий науковому співробітникові Азіатського музею АН СРСР у Ленінграді В. Л. Дашевському. Цей рукопис з біблійним квадратним шрифтом на спеціально виробленій телячій шкірі з одною дерев'яною кришкою був найдавнішим рукописним пам'ятником, що зберігався в СРСР. Молитовник знаходиться в Інституті східних рукописів РАН у Санкт-Петербурзі.
Їх основними заняттями були: садівництво, ремесла — шапкарство, гарбарство.[3]
У 1989 р. було створено культурно-просвітницьке товариство кримчаків «К'римчахлар» з метою відродження національної культури народу, що зникає[5] 1990 року товариство «К'римчахлар» видало книга про кримчацьку кухню, в якій зібрані традиційні та сучасні рецепти.
Кримчацька мова близька до кримськотатарської (відрізняється від кримськотатарської та караїмської своїми лексичними і фонетичними особливостями) й належить до тюркських мов. Кримчацьку мову іноді вважають етнолектом[en] кримськотатарської через незначну різницю в лексиці та граматиці обох мов. Нині кримчацькою мовою володіють лише люди похилого віку, решта рідною вважає переважно російську мову.
Перепис 1897 зафіксував 3345 кримчаків. За переписом населення 1926 року їх чисельність — 6000[1].
Перед Другою світовою війною в Криму мешкало їх приблизно 6 тис. Після захоплення півострова німцями все кримчацьке населення Криму було розстріляне восени 1941 року разом з іншими євреями, які на той час мешкали в Криму. Лише близько 700-750 кримчакам вдалося пережити геноцид у Криму. Після Другої світової війни живими лишилися лише чоловіки, які воювали на фронті, та родини, які встигли евакуюватися. У травні/червні 1944 року частину кримчаків спіткала доля кримських татар, кримських вірмен, кримських греків, кримських болгар та кримських італійців, яких було депортовано з Криму через нібито співпрацю з німцями.
За переписом населення 2001 року, в Україні мешкало 406 кримчаків. Загальна чисельність — приблизно 1,5 тис. осіб, з них приблизно 500 осіб — у Криму, 157 осіб — у Росії. Точна кількість кримчаків у США й Ізраїлі невідома, на початок 1950-х років в Ізраїлі їх мешкало приблизно 1000 осіб, більшість пізніше асимілювалася з іншими єврейськими групами. Остання кримчацька синагога в Тель-Авіві була закрита 1981 року.
Згідно з камеральним описом Криму 1783 року, кримчаки компактно мешкали у Карасубазарі, а також у Кафі (Феодосії), Мангупі (середньовічне городище в південно-західній частині Криму), Ескі-Киримі (Старому Кримі), Бахчисараї і окремими родинами в містах Темрюк і Тамань.
У 1920-1930 роки, через голод та періодичні погроми, частина кримчаків емігрувала в Палестину та США. У 1990-х роках кілька десятків сімей кримчаків переселилися в Ізраїль, оскільки сповідують юдаїзм і мають право на репатріацію, і згідно з ізраїльським «Законом про повернення» є частиною єврейського народу.
За переписом населення 2001 року в Україні мешкало 406 кримчаків. Розселені вони були переважно у Криму, невелика кількість також розсіяна по більшості регіонів України.
- Крим — 204
- Севастополь — 76
- Запорізька область — 35
- Одеська область — 28
- Дніпропетровська область — 16
- Київ — 15
- Київська область — 9
- Херсонська область — 4
- Донецька область — 3
- Харківська область — 3
- Вінницька область — 2
- Львівська область — 2
- Черкаська область — 2
- Житомирська область — 1
- Івано-Франківська область — 1
- Сумська область — 1
- Тернопільська область — 1
- Хмельницька область — 1
Перепис не зафіксував жодного кримчака у Волинській, Закарпатській, Кіровоградській, Миколаївській, Полтавській, Рівненській, Чернівецькій та Чернігівській областях[6]
Чоловічий костюм складався з вузьких штанів, чобіт з м'якої шкіри і довгого каптана, підперезаного поясом — широким ременем, на якому висів невеликий татарський ніж. Жінки теж носили каптани, а на ногах — туфельки з загнутими носками — папучі. Дуже різноманітні були жіночі прикраси: сережки, каблучки, персні, нагрудні намиста з золотих і срібних монет, срібний або позолочений пояс. Одяг дітей був подібним батьківському. Правда, головним убором дівчат була феска — циліндрична шапочка, розшита срібними і золотими нитками і дрібними монетами. З-під фески на плечі спадали безліч заплетених кісок.[5]
- Колпакчи Володимир Якович — радянський воєначальник, генерал армії, Герой Радянського Союзу
- Логвинський Георгій Володимирович — народний депутат України, Віце-Президент Парламентської асамблеї Ради Європи (2017—2018), Заслужений юрист України, адвокат, правозахисник.
- Давид Ребі
- Ральф Бакши
- Сельвінський Ілля Львович — поет
- Чапічев Яків Єгудович — Герой Радянського Союзу
- ↑ а б в «Кримчаки» // [[Енциклопедія українознавства]] : Словникова частина : [в 11 т.] / [[Наукове товариство імені Шевченка]] ; гол. ред. проф., д-р [[Кубійович Володимир Михайлович|Володимир Кубійович]]. — Париж — Нью-Йорк : [[Молоде життя]], 1955—1995. — ISBN 5-7707-4049-3. Т. 3, С. 1189. Архів оригіналу за 14 лютого 2015. Процитовано 23 лютого 2016.
{{cite web}}
: Назва URL містить вбудоване вікіпосилання (довідка) - ↑ Київ, «Наукова думка», 1965, с. 97
- ↑ а б Трагическая судьба маленькой народности — крымчаков, почти полностью истребленной в годы фашистской оккупации Крыма // Крым многонациональный: вопросы и ответы: сборник / сост.: Н. Г. Степанова; в подгот. издания принимали участие А. В. Анфалов, Б. М. Ачкинази, И. А. Заатов и др. — Симферополь: Таврия, 1988. — Вып.1. — С. 33-39 . — [Архівовано 8 серпня 2014 у Wayback Machine.] ISBN 5-7780-0145-2
- ↑ Крымчаки обсуждают эскизы своего флага и герба. maidan.org.ua. Процитовано 5 вересня 2023.
- ↑ а б [[https://web.archive.org/web/20170730045505/http://www.ccssu.crimea.ua/crimea/etno/ethnos/crimchak/ Архівовано 30 липня 2017 у Wayback Machine.] Етнографія Криму. Кримчаки // Таврійський національний університет імені В. І. Вернадського]
- ↑ Етнічний склад населення України. Архів оригіналу за 15 липня 2018. Процитовано 23 січня 2014.
- М. І. Тяглий. Кримчаки та стародавнє єврейське населення Криму [Архівовано 18 серпня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2009. — Т. 5 : Кон — Кю. — С. 387. — ISBN 978-966-00-0855-4.
- Н. І. Занєгіна. Кримчаки [Архівовано 19 серпня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія сучасної України / ред. кол.: І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. — К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2001–2024. — ISBN 966-02-2074-X.
- «Кримчаки» // Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. — Париж — Нью-Йорк : Молоде життя, 1955—1995. — ISBN 5-7707-4049-3. Т. 3, С. 1189;
- Полінська М. До тлумачення етноніма «кримчак» // Україна в минулому. — 1996 р. — т. 8. — С. 173 — 175.
- Ачкіназі І. В. Кримчаки: проблема формування спільності та її етнічна історія до 1913 р. Автореф. дис. … к.і.н. — К., 1999 — 19 с.
- Ачкинази, И. В. К вопросу об этногенезе крымчаков в советской историографии // Материалы по археологии, истории и этнографии Таврии / Симферопольский гос. ун-т им. М. В. Фрунзе; ред.-сост. А. И. Айбабин. — Симферополь, 1990. — Вып. I. — С. 170—173. — Библиогр. в конце ст. . — ISBN 5-7780-0291-2
- И. Б. Котлер, Фамилии крымчаков как источник их этнической истории. — Малые и дисперсные этнические группы в Европейской части СССР (География расселения и культурные традиции), Москва 1985
- В. Ю. Чернин, О появлении этнонима «крымчак» и понятия «крымчакский язык». — География и культура этнографических групп татар в СССР, Москва 1983
- Кизилов М. Крымчаки // От киммерийцев до крымчаков. Ред. И. Н. Храпунов, А. Г. Герцен. Симферополь, 2004. с. 193—203
- Кизилов М. Крымчаки // От киммерийцев до крымчаков. Изд. второе, переработанное и дополненное. Ред. И. Н. Храпунов, А. Г. Герцен. Симферополь, 2004. с. 270—283.
- Крымчаки / Крымское республиканское культурно-просветительское общество крымчаков "КЪРЫМЧАХЛАР" ; сост. Д. И. Реби, В. М. Ломброзо ; худож. И. Д. Борохов. - Симф. : [б.и.], 2001. - 168 с.: ил. - ISBN 966-572-019-8
- Гурджи, М. Я. Источники по этнической истории крымчаков // Къасевет (Qasevet). — 1991. — № 1 (21). — С. 18-19.
- Пословицы и поговорки крымчаков / авт.-сост. Б. М. Ачкинази. - Симферополь : Таврия, 2004. - 120 с. - На крымчакском и рус. языках. - ISBN 966-572-659-5
- Кримчаки «Енциклопедії Сучасної України»
- Кримчаки та стародавнє єврейське населення Криму «Енциклопедія історії України»
- Къримчахлар. Сайт спільноти кримчаків (рос.)
- Ярослав Дашкевич. Кримчаки. Борщ.info. Архів оригіналу за 12 березня 2018. Процитовано 23 березня 2018.
- Етнічна структура українського суспільства
- Останні з останніх хозарів [Архівовано 3 грудня 2017 у Wayback Machine.]
- Останній з кримчаків [Архівовано 4 травня 2017 у Wayback Machine.]
- Кримчацька мова [Архівовано 10 листопада 2004 у Wayback Machine.]
- Кримські євреї (англ.)
- Етнографія Криму, кримчаки (рос.)
- Кримчаки // Электронная еврейская энциклопедия. (рос.)
![]() |
Це незавершена стаття про Крим. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |
![]() |
Це незавершена стаття з етнографії. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |