Историја Пољске (1918—1939)
Историја Пољске |
---|
![]() |
Историја међуратне Пољске обухвата период од оживљавања независне пољске државе 1918. године, до инвазије на Пољску са Запада од стране нацистичке Немачке 1939. на почетку Другог светског рата, након чега је две недеље касније уследила инвазија Совјетског Савеза са истока. Две деценије суверенитета Пољске између светских ратова познате су као Међуратни период (лат. interbellum).
Пољска је поново настала у новембру 1918. након више од једног века подела од стране Аустроугарске, Немачке и Руске империје.[1][2][3] Њену независност су потврдиле силе победнице Версајским уговором из јуна 1919.[4] и највећи део територије освојен је у низу пограничних ратова вођених од 1918. до 1921.[2] Пољске границе су уређене 1922. и међународно признате 1923.[5][6] Пољска политичка сцена била је демократска, али хаотична све док Јозеф Пилсудски (1867–1935) није преузео власт у мају 1926. и тиме је период демократије окончана. Политика аграризма довела је до прерасподеле земље сељацима и земља је остварила значајан привредни раст између 1921. и 1939. године. Трећину становништва чиниле су мањине — Украјинци, Јевреји, Белоруси, Литванци и Немци.[7]
Године формирања (1918—1921)
[уреди | уреди извор]Независност Пољске су савезницима у Паризу успешно промовисали Роман Дмовски и Игнаћи Јан Падеревски. Амерички председник Вудро Вилсон је у својим Четрнаест тачака поставио независност Пољске као ратни циљ, а тај циљ су савезници подржали у пролеће 1918. Као део услова примирја наметнутих Немачкој, све немачке снаге су морале да се повуку из Пољске и другим окупираним областима. Како се рат завршио, Немци су Пилсудског, тада ухапшеног, послали назад у Варшаву. Дана 11. новембра 1918. преузео је контролу над марионетском владом коју су Немци успоставили. Игнаћи Дашињски је био на челу краткотрајне пољске владе у Лублину од 6. новембра, али је Пилсудски у овом тренутку имао огроман престиж. Дашињски и други пољски лидери признали су га за шефа војске и шефа онога што је постало Република Пољска. Немачка, сада поражена, следила је услове примирја и повукла своје снаге. Јенджеј Морачевски је постао први премијер (у новембру 1918), а Дмовски је био на челу највеће странке.[8]
Од свог настанка, Република је водила низ ратова да би обезбедила своје границе. Народ је био сеоски и сиромашан; најбогатије области биле су у некадашњим немачким областима на западу. Индустријализација је долазила веома споро, а промовисана је средином 1930-их развојем Централног индустријског округа.[9]
Границе
[уреди | уреди извор]Већина пољских вођа тог периода желела је да створи већу пољску државу; један оптимални план, који датира још од Париске мировне конференције, укључивао је инкорпорацију Источне Пруске и немачког града Кенигсберга у царинску унију са Пољском. У исто време, тачне границе бившег Пољско-литванског савеза нису биле пожељне, иако је Роман Дмовски споменуо као уводни гамбит. Већи део ове земље је контролисала Руска империја од поделе Пољске и њени становници су се борили да створе сопствене државе (као што су Украјина, Белорусија и Балтик: Литванија, Летонија, Естонија). Пољско руководство није имало за циљ да врати нацију у њене границе из 17. века.[10] Различита су се мишљења пољских политичара о томе колики део територије треба да садржи нова држава под вођством Пољске и какав облик треба да има. Јозеф Пилсудски се залагао за демократску федерацију независних држава предвођену Пољском — док је Роман Дмовски, вођа покрета Endecja, који је представљала Национална демократска партија, поставио своје мишљење на компактнију Пољску састављену од етничких пољских или „полонизацијских“ територија.[11]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/54/Poland_%26_The_New_Baltic_States.jpg/250px-Poland_%26_The_New_Baltic_States.jpg)
На југозападу, Пољска и Чехословачка су оспориле граничне спорове (види: Zaolzie). Још злокобније, огорчена Немачка је замерила сваком територијалном губитку свом новом источном суседу. Великопољски устанак 27. децембра 1918. ослободио је Велику Пољску. Версајским уговором из 1919. уређене су немачко-пољске границе у балтичком региону. Лучки град Данциг (пољ. Gdańsk), са већинским немачким становништвом и пољском мањином, проглашен је слободним градом независним од Немачке, и деценијама је постао јабука свађе. Савезничка арбитража поделила је етнички мешовиту и веома жељену индустријску и рударску област Горње Шлезије између Немачке и Пољске, при чему је Пољска добила мањи по величини, али индустријализованији источни део 1922, након серије од три Шлеска устанка.
Рат са Совјетском Русијом
[уреди | уреди извор]Војни сукоб са Совјетима је био одредница граница Пољске на истоку, ратиште које је постало хаотично због последица руских револуција и грађанског рата. Пилсудски је замишљао стварање федерације са остатком Украјине (на челу са владом која је наклоњена Пољској у Кијеву којој је требао помоћи да се успостави) и Литванијом, формирајући тако централну и источноевропску федерацију под називом „Међуморје“ (пољ. Międzymorze, буквално „подручје између мора“). Лењин, лидер нове комунистичке владе Русије, видео је Пољску као мост преко којег ће комунизам прећи у радничку класу неорганизоване послератне Немачке. А питање је било додатно компликовано јер су неки од спорних региона попримили различите економске и политичке идентитете од поделе крајем 18. века, док неки нису имали етнички пољску већину, на првом месту, на њих су Пољаци још увек гледали као на своје историјске регионе пошто су Пољску замишљали као мултиетничку државу. На крају су преговори пропали, потопивши идеју Пилсудског о федерацији Међуморје; уместо тога, ратови попут Пољско-литванског рата или Пољско-украјинског рата одредили су границе региона за наредне две деценије.
Пољско-совјетски рат, који је почео 1919. године, био је најважнији од регионалних ратова. Пилсудски је први извео велики војни напад на Украјину 1920. године, а у мају су пољско-украјинске снаге стигле до Кијева. Само неколико недеља касније, међутим, пољска офанзива је дочекана са совјетском контраофанзивом, а пољске снаге су биле присиљене на повлачење од стране Црвене армије. Пољска је протерана из Украјине и вратила се у пољско срце. Већина посматрача у то време означила је Пољску за изумирање и бољшевизацију,[12] Међутим, у Варшавској бици Пилсудски је организовао запањујући контранапад који је однео славну победу.[13] Ово „Чудо на Висли“ постало је икона победа у пољском сећању. Пилсудски је наставио офанзиву, потискујући Црвене снаге на исток. На крају су обе стране, исцрпљене, потписале компромисни мировни споразум у Риги почетком 1921. који је поделио спорне територије Белорусије и Украјине између два борца.[10] Ове аквизиције су признате међународним уговором са Антантом. Споразум је дао Пољској источну границу далеко изнад онога што су миротворци у Паризу замислили и додао 4.000.000 Украјинаца, 2.000.000 Јевреја и 1.000.000 Белоруса пољском мањинском становништву.[14]
У совјетској историографији, Пољско-совјетски рат се такође назива „рат против Белих Пољака“, са епитетом „Бели Пољаци“ (belopoliaki[15] ) који наводи „контрареволуционарни“ карактер Пољске у то време, у аналогија са руским белим покретом.
Године 1922., након Пољско-совјетског рата и Пољско-Литванског рата, Пољска је такође званично анектирала Централну Литванију након референдума, који Литванија никада није признала.
Ришки аранжман утицао је на судбину читавог региона у годинама које долазе. Украјинци и Белоруси су се нашли без сопствене земље или покрајине, а неки људи који говоре пољски такође су се нашли у границама Совјетског Савеза. Потоњи су искусили присилну колективизацију, државни терор, сузбијање религије, чистке, радне логоре и глад. Новоформирана Друга пољска република, чија су једна трећина грађана били неетнички Пољаци, ангажована је на промовисању пољског идентитета, културе и језика на рачун етничких мањина у земљи које су се осећале отуђеним тим процесом.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f0/Rzeczpospolita_1937.svg/220px-Rzeczpospolita_1937.svg.png)
Препорођена Пољска суочила се са мноштвом застрашујућих изазова: велика ратна штета, разорена економија, становништво које је једну трећину сачињавало опрезне националне мањине, привреда у великој мери под контролом немачких индустријских интереса и потреба да се реинтегришу три зоне које су биле насилно раздвојени током ере поделе. Формални политички живот Пољске почео је 1921. усвајањем устава који је Пољску дизајнирао као републику по узору на Француску Трећу Републику, дајући већину овлашћења законодавној власти, Сејму. Ово је углавном требало да спречи Пилсудског да се успостави као диктатор. Настало је мноштво политичких партија, од којих су биле четири велике и десетине мањих. Сви су имали веома различите идеологије и бирачке базе, и једва да су се могли сложити око неког важног питања. Није било озбиљног размишљања о поновном успостављању монархије, и иако су имена великих пољских племићких породица наставила да се помињу у новинама, то је било углавном на страницама друштва. Главне странке биле су левичарска Пољска сељачка партија (ПСЛ) и десна Национална демократија (НД) коју је предводио Дмовски.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/60/Poland1937linguistic.jpg/220px-Poland1937linguistic.jpg)
Нова, неискусна влада суочила се са озбиљним проблемима; већ је владала велика корупција међу државним званичницима; вртоглаво обртање кабинета изазвало је пометњу и неповерење.[16] На дубљем нивоу постојало је дубоко неслагање око инклузивности у новој држави. Роман Дмовски је замишљао етнички хомогену пољску нацију и прозападни, антинемачки пут ка модернизацији; залагао се и за снажне антисемитске ставове, и истицао да Пољска треба да буде католичка и хијерархијска држава.[17][18] Пилсудски је, међутим, свој идеал укоренио у представама о мултиетничкој Пољско-Литванској Заједници. У пракси је то значило игнорисање гласања мањина код куће и тражење споразума са оближњим земљама. Универзално право гласа дало је мањинама право гласа, посебно када су формирале коалицију, Блок националних мањина (БМН) на челу са Јеврејима и укључујући остале који су заједно чинили трећину становништва и 20% гласова. Међутим, окрузи су фиксирани како би се смањила заступљеност мањина. БМН је помогао да се изабере Габриел Нарутович за председника на листи ПСЛ-а 1922. године, али је био изложен гадним нападима са деснице и убијен је након пет дана на функцији. Коалиција БМН је опала на значају и угасила се 1930. пошто су различите групе склопиле своје договоре са владом о изолованим питањима.[19][20]
Државни удар 1926
[уреди | уреди извор]Након усвајања устава, Пилсудски је поднео оставку на функцију, незадовољан ограниченом улогом извршне власти. Али наставио је да помно прати политичка дешавања. Неефикасност Сејма навела је неке из његовог ужег круга да предложе да изврши војни удар и поврати власт; рекао је не. До 1926. био је убеђен и покренуо је државни удар из маја 1926, који је успео уз мало насиља. Током наредне деценије, Пилсудски је доминирао пољским пословима као моћник опште популарног центристичког режима, иако никада није имао формалну титулу осим министра одбране. Задржао је устав из 1921, а бучни, неефикасни Сејм је наставио да ради, али му је скоро увек давао оно што је желео. Критичари режима су повремено хапшени, али већина је тужена за клевету. Маршал је себе представљао као националног спаситеља који је био изнад партизанске политике и који је стекао већу подршку народа дистанцирајући се од Пољске социјалистичке партије . Године 1935. усвојен је нови пољски устав, али Пилсудски је убрзо умро, а његови штићеници наследници су кренули ка отвореном ауторитаризму. Опозиција је била све више узнемиравана или затварана, што није било изненађујуће с обзиром на све већи страх режима од националне безбедности.
У многим аспектима, Друга република није испунила висока очекивања из 1918. године. Као што се десило и другде у Централној Европи, са изузетком Чехословачке, покушај усађивања демократије није успео. Владе су поларизоване између десничарских и левичарских фракција, од којих ниједна није била спремна да поштује акције друге.[21][22]
Економски и социјални проблеми
[уреди | уреди извор]Појавиле су се озбиљне потешкоће у поступању са страном имовином и унутрашњим мањинама.
Влада је национализовала имовину у страном власништву и управљала њоме јер није било довољно домаћег капитала да их купи и зато што је било лакше него одредити ко шта треба да добије. Све у свему, Пољска је имала већи степен учешћа државе у економији и мање страних инвестиција од било које друге нације у источној Европи. Овај нагласак на економској централизацији кочио је развој Пољске. Економија је углавном била рурална, а светска Велика депресија која је почела 1929. године довела је до потешкоћа у свим секторима. Најгоре су погођени сељаци чији су приходи пали за 50% или више. Влада је имала неколико решења осим да смањи сопствену потрошњу како порески приходи опадају.[23][24]
Мањине
[уреди | уреди извор]Око трећине укупног становништва били су припадници мањина, укључујући пет или шест милиона Украјинаца, преко три милиона Јевреја, милион и по Белоруса и око 800.000 Немаца.[25] Ове мањине су биле све више отуђене, жалећи се да су маргинализоване у политици и да су им ускраћена права на која је Пољска пристала у споразумима. Историчар Питер Стачура, који је испитивао етничко питање у међуратној Пољској и сумирао консензус историчара, пише:
„Неоспорно је да се Друга република није суочила са већим изазовом од осмишљавања политике према мањинама која би донела хармонију и миран суживот, а не горчину, конфронтацију и свађе. Историографска пресуда је да Пољска сигнално није одговорила на ово питање на задовољавајући начин. Заиста, огромна већина историчара заузела је веома цензурисан став према мноштву политика и ставова које је држава водила према мањинама. Често под утицајем комунистичких, марксистичких, совјетских или либералних политичких и идеолошких перспектива, они се недвосмислено односе на „угњетавање“, „прогон“, „терор“, „дискриминацију“, чак и „убиство“, као истакнуте карактеристике суштински шовинистичког пољског приступа који је био осмишљен да мањине потисне у статус грађана другог реда. Таква ситуација је, како се тврди, значила да је Пољска у више наврата пропустила да поштује формалне статутарне гаранције које су уведене након 1918, посебно кроз Уговор о мањинама из 1919, Уговор из Риге (члан VII) из 1921, и пољске уставе од 1921. и 1935.“[26]
Сам Стачура сматра да су историчари били преоштри у негативном суду. Он напомиње да је Пољска морала да се бори са „осетљивом и суштински нелојалном немачком мањином“ коју су подстакнули „фанатични“ немачки националисти из суседства. Пољаци су говорили о принудној асимилацији и одузимању индустријске имовине, али су владе пре 1926. биле преслабе да их спроведу. Након 1926. Пиlсудски није био заинтересован за то. Немци у Пољској су имали натпросечне приходе, имали су пуну палету грађанских организација и школа на немачком језику и били су заступљени у Сејму. Настао је застој. Њихов статус је постао велика претња након што је Хитлер дошао на власт у Немачкој 1933. године, јер је „огромна већина ових Немаца постала ватрени нацисти 1930-их и 'пета колона' када је Пољска нападнута у септембру 1939. године.[27]
Односи са много бројнијом украјинском мањином, која је чинила око 15% националног становништва и која је била већина у неколико источних провинција, били су још затегнутији. Украјинци су били сиромашни сељаци који су негодовали на своје пољске земљопоседнике и на политику владе да их полонизује. Школе су после 1924. биле двојезичне (ученици су морали да уче пољски), а државним канцеларијама није било дозвољено да користе украјински. Неки Украјинци су покушали да саботирају, а влада се обрачунала са масовним хапшењима; толерисало је пољско паљење украјинских друштвених центара. Затваране су православне цркве, посебно у Волинској губернији. Неки људи су отишли у подземље и покушали да убију Украјинце који су сарађивали са владом, као и високе пољске званичнике. Компромис је постигнут 1935. који је донекле смирио ситуацију, али је Пољска војска видела да се назире рат са СССР-ом и одбила је да подржи ту политику.[28][29][30]
Како се Велика депресија погоршавала 1930-их, антисемитизам је почео да расте иако је Пољска била дом за преко три милиона Јевреја (10 процената становништва Пољске), највеће јеврејске популације у Европи у то време. Осиромашене јеврејске породице ослањале су се на сопствене локалне добротворне организације, које су до 1929. достигле невиђене размере, пружајући услуге као што су вера, образовање, здравство и друге услуге у вредности од 200 милиона злота годишње,[31] делимично захваљујући јеврејском приходу по глави становника међу запосленим Јеврејима више од 40% већем од прихода пољских не-Јевреја.[32]
Од 1920-их, пољска влада је искључила Јевреје из примања државних банкарских кредита, запошљавања у јавном сектору и добијања пословних дозвола. Од 1930-их година стављена су ограничења на упис Јевреја у универзитетско образовање, јеврејске продавнице, јеврејске извозне фирме, пријем Јевреја у медицинске и правне професије, Јевреје у пословна удружења итд. Док су 1921-22. 25% ученика били Јевреји, до 1938-1939. тај проценат је пао на 8%. Крајње десничарска Национална демократија (Ендекс) организовала је антијеврејске бојкоте. Након смрти пољског владара Јозефа Пилсудског 1935, Ендеки су појачали своје напоре. Ендеки су 1937. донели резолуције да „његов главни циљ и дужност морају бити уклањање Јевреја из свих сфера друштвеног, економског и културног живота у Пољској“. Влада је као одговор организовала Камп националног јединства (ОЗОН); ОЗОН се залагао за масовно исељавање Јевреја из Пољске, бојкот Јевреја, numerus clausus (видети и клупе у гету) и друга ограничења права Јевреја. У исто време, пољска влада је подржала ционистички Иргун, обучавајући своје чланове у планинама Татре, а 1937. године пољске власти су почеле да испоручују велике количине оружја јеврејском подземљу у Палестини, способном да наоружа до 10.000 људи. На међународној арени Пољска је подржала стварање јеврејске државе у Палестини надајући се да ће постепено исељавање у наредних 30 година смањити јеврејску популацију у Пољској на 500.000[33] и сарађивала је са вођом ревизионистичког ционизма Зејевом Жаботинским који се надао да ће Пољска наследити мандат Палестине од Велике Британије; његов „План евакуације“ позива на насељавање 1,5 милиона Јевреја у року од 10 година у Палестини, укључујући 750.000 пољских Јевреја[34] Ову идеју је топло примила пољска влада која је водила политику масовне емиграције према свом јеврејском становништву и тражила локације да се преселе; Јаботински је са своје стране посматрао антисемитизам у Пољској као резултат недостатка радних места и економске ситуације, а не као бесни расизам као у нацистичкој Немачкој[35][36][37][38]
Аграризам
[уреди | уреди извор]Седам од десет људи радило је на фармама као сељаци. Пољска пољопривреда је патила од уобичајених недостатака источноевропских земаља: технолошке заосталости, ниске продуктивности и недостатка капитала и приступа тржиштима. Некадашње немачке области на западу имале су боље падавине и квалитет земљишта и биле су најпродуктивније, док су некадашње руске и аустријске области биле испод просека. Пољско сељаштво је веровало да би било много боље да поседују своју земљу и да не плаћају закупнину земљопоседнику. Они су подржавали аграризам и позивали на прерасподелу земље са великих поседа на сељаке. Ово је урађено и такође су многе веома мале фарме консолидоване у одрживе јединице. Земаљске реформе су предузете по етничким линијама. На западу су Немци који су 1919. постали странци брзо изгубили своју земљу. На истоку, насупрот томе, украјински и белоруски сељаци су радили на пољским земљопоседницима и нису предузети озбиљни потези ка прерасподели земље. Нису развијени алтернативни индустријски послови, а недовољна запосленост је била висока у руралним областима.[39][40]
Социјалистички политичар Болеслав Лимановски је дубоко размишљао о аграризму и израдио еклектичан програм који је одговарао пољским условима. Његово практично искуство као управника фарме у комбинацији са социјалистичким, „једнопорезним“ и словенским комуналним идејама обликовало је његов поглед на свет. Он је предложио облик аграрног социјализма са великим државним фармама како би се супротставио неефикасности веома малих поседа. У независној Пољској залагао се за експропријацију властелинских поседа. Његово посматрање сељачког индивидуализма уверило га је да Пољска треба да комбинује добровољни колективизам и индивидуално поседовање закупљене земље. Његов прагматизам је оставио простор чак и за приватно власништво сељака, упркос његовом марксизму.[41]
Међународни односи
[уреди | уреди извор]Министар спољних послова Јозеф Бек био је у потпуности задужен за спољну политику до 1935. године, али је имао слабу руку. Пољска са 35 милиона људи имала је велику популацију, али танку индустријску базу; његови ратни планови су се фокусирали на Совјетски Савез уместо на Немачку. Пољска је имала дуге границе са две моћније диктатуре, Хитлеровом Немачком и Стаљиновим СССР-ом. Пољска је била све више изолована. Овери каже да од свих нових држава у Европи:
„Пољска је готово сигурно била најомиљенија, а њеном министру спољних послова највише неповерења. Тежња Пољске за независном линијом оставила ју је без блиских пријатеља до краја 1938. Западне силе су виделе Пољску као похлепну ревизионистичку силу, нелибералну, антисемитску, пронемачку; Бек је био 'претња', 'арогантан и подмукао'"[42]
У фебруару 1921. Пољска је потписала тајни војни споразум са Француском, који је обавезао сваку страну на узајамну помоћ у случају немачке агресије. Пољаци су у марту 1921. потписали споразум о узајамној помоћи са Румунијом, усмерен против претње од Совјетског Савеза.[43]
Пољска је настојала да буде лидер независног блока нација између Совјетског Савеза и Немачке који би се ујединио да би се одбранио од тих сила. Међутим, Пољска је наишла на толико спорова са својим мањим суседима да никада није могла да изгради блок. Француска је у почетку фаворизовала Пољску, јер је Француска желела савезника против Немачке; ако би се Немачка суочила са ратом на два фронта, било би мање вероватно да ће напасти Француску. Француска је била од посебне помоћи на Париској конференцији 1919. и 1920-их када се одупирала британским напорима да ослабе Пољску. Међутим, након 1935. Француска није имала поверења у Бека и изгубила је интересовање за источну Европу, а Пољска је све више била усамљена.[тражи се извор]
Године 1925. Берлин је формално признао своје границе након 1918. на западу са Француском, али не и на истоку са Пољском.[44][45] Исте године, Немачка је преполовила увоз угља из Пољске, што је изазвало немачко-пољски трговински рат.[46] Односи са Совјетским Савезом су остали непријатељски, али Пилсудски је био вољан да преговара и 1932. године две земље су потписале пакт о ненападању .[44][47] Убрзо након тога, Хитлер је дошао на власт. Кружиле су гласине да је Пилсудски предложио Француској да Пољска и Француска покрену превентивни војни удар како би збацили Хитлера 1933. године. Већина историчара не верује да се то догодило, истичући да су ратни планови Пилсудског били усмерени на Русију и да се он није припремао за било какав рат са Немачком. Штавише, нико у Француској није пријавио такав упит из Пољске.[45] Пилсудски је поставио захтеве у вези са Данцигом које је Хитлер одмах одобрио; односи између Пољске и нацистичке Немачке постали су пријатељски[тражи се извор] и потписали су немачко-пољски пакт о ненападању у јануару 1934. У исто време, Чехословачка, Румунија и Југославија биле су савезнице у Малој Антанти уз француску подршку. Пољско чланство тамо могло је пружити додатну сигурност; међутим, односи са Прагом су били непријатељски због граничних спорова, па се никада нису договорили.[48]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/02/Wisla_Poland_1939_Henryk_Poddebski.jpg/220px-Wisla_Poland_1939_Henryk_Poddebski.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/3b/Poland1939_physical.jpg/220px-Poland1939_physical.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/02/Wisla_Poland_1939_Henryk_Poddebski.jpg/220px-Wisla_Poland_1939_Henryk_Poddebski.jpg)
Француска је била савезник и Пољске и Чехословачке и више пута је покушавала да их натера да реше своје граничне спорове и постану савезници, а такође и да сарађују са Совјетским Савезом. Није било успеха, не само због граничних питања, већ и због тога што је спремност Прага да сарађује са Москвом била у сукобу са чврстом решеношћу Варшаве да се држи дистанциран од Москве. Чехословачки председник Едвард Бенеш упозорио је да би војне или чак јаке политичке везе са Пољском могле да се покажу опасним за Чехословачку[49][50][51][52][53] и одбио је Беков предлог да се успостави антинемачка сарадња.[54]
Неуспех успостављања било каквог савеза у источној Европи значио је да је једини савезник Француска; Пилсудски је све више сумњао у вредност тог савеза. Споразум из Локарна, који су 1925. године потписале главне западноевропске силе са циљем гарантовања мира у региону, није садржао никакву гаранцију за западну границу Пољске.[55]
У мају 1934. Пољско-совјетски пакт о ненападању је продужен до 31. децембра 1945.[56] У периоду 1934–1939, пољско-совјетски односи су били коректни, али хладни, док су пољско-немачки односи били нормални и повремено пријатељски.[54]
Војне способности
[уреди | уреди извор]Буџетом за 1934-35. годину за војску је опредељено 762 милиона злота, око 32% од укупног износа. Предвиђена је ефективна снага од 7.905 официра, 37.000 професионалних војника и 211.110 војника милиције. Осим војске, буџетом је обезбеђено 105 милиона злота за полицијске трупе које се састоје од 774 официра и 28.592 човека.[57]
До 1939. Пољска је имала велику војску, са 283.000 на активној дужности, у 37 пешадијских дивизија, 11 коњичких бригада и две оклопне бригаде, плус артиљеријске јединице. Још 700.000 људи служило је у резерви.[58] Велики проблем је био недостатак средстава. Ограничени буџет за одбрану дозвољавао је минималну механизацију; већина оружја је произведена у Пољској, али је стопа производње била ниска (тенк 7ТП је најбољи пример), а девизе су биле оскудне. Није помогла чињеница да је Пољска била на пола пута у процесу поновног наоружавања који је требало да се заврши 1942. године. Десет дивизија никада није мобилисано. Отказивање мобилизације, под притиском Француске и Велике Британије, и поновно покретање мобилизације мање од недељу дана касније, изазвало је забуну. Штавише, не само да су немачка војска и цивилни добровољци починили ратне злочине над етничким Пољацима и пољским Јеврејима, већ су ширили гласине о масовном етничком чишћењу које је навело хиљаде људи да беже од немачког напредовања и отежавало војни маневар.[59][60]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/3d/Gdynia_234669023555.jpg/220px-Gdynia_234669023555.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a9/Poland_NYC_1939.jpg/220px-Poland_NYC_1939.jpg)
Пољска је имала ПЗЛ, државну авиокомпанију која је правила добре авионе. Године 1931. развио је ПЗЛ П.11, најнапреднији ловац на свету раних 1930-их. Средином 1930-их његов наследник П-24 био је још боље наоружан и бржи, али га је Пољска извезла да би зарадила валуту, приморавајући да се користе полузастарели ПЗЛ П.11 и неколико десетина старих ловаца ПЗЛ П.7. Нису били пар против немачког Месершмита 109 који је могао да лети више, био је боље наоружан и летео 100 km/h брже. Упркос недостацима, П.11 је приписано најмање 110 победа за губитак око 30 својих. ПЗЛ.37 Лос је био одличан двомоторни средњи бомбардер; Пољска је имала 36 спремних за борбу када је рат почео. Пољска је 1939. имала 390 борбених авиона који су углавном били застарели. Немачка је имала 2800 нових борбених авиона плус бомбардере и транспортере.[61][62]
Пољаци су, упркос својој очајној ситуацији, успели да победе у две битке против Совјета који су нападали, укључујући и ону у којој је совјетска пешадија јуришала на пољске положаје марширајући раме уз раме, претварајући их у изузетно лаку мету за митраљезе, а неки совјетских ратних заробљеника прешло је на пољску страну.
Пољаци су разбили рану дипломатску верзију шифре Енигма и пренели резултате у Француску и Уједињено Краљевство.
Упркос својим недостацима, пољска војска се лако може сврстати у првих 10 најјачих националних армија од 1939. године; не зато што је пољска војска била тако велика, већ зато што су друге националне војне снаге биле тако слабе и заостале. Залога и Мадеј у "Пољској кампањи 1939" истичу да је Пољска имала једну од највећих тенковских снага на Земљи, од 1939. године већу од тенковских снага САД.[63]
Релативна снага пољских оружаних снага и страх од пољске војске који би могла показати Литванија (пољски ултиматум Литванији 1938) учинили су пропаганду пољске владе уверљивом за јавност. Пољска влада није имала избора, осим да тврди да би напад Немаца или Совјета био успешно одбијен. Пољска влада није могла да приушти капитулацију пољске јавности због пројеката индустријализације као што је Централна индустријска регија (Пољска), која је скоро завршена почетком 1939. године, и пројеката који су следили.
Спољна политика 1935–39
[уреди | уреди извор]Након смрти Пилсудског у мају 1935, политику у Пољској поставило је пет високих званичника, укључујући председника Игнаћија Мосћицког; потпредседник Еугењуш Квјатковски; премијер Фелицјан Славој Складковски; и маршал Едвард Риђ-Шмигли, главнокомандујући војске. Спољна политика је била искључиво у домену министра спољних послова, пуковника Јозефа Бека. Избори су одржани, али није било демократије и Сејм је био само гумени печат. Ват примећује да су ови људи изашли као победници из својих борби за независност и да никада нису знали за освајање. "Храброст, њух, херојство, прождирућа амбиција, свега тога су имали у изобиљу; реализам и анализа најгорег случаја, а камоли дефетизам или смирење, били су им потпуно страни."[64]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/ae/Bundesarchiv_Bild_141-0728%2C_Warschau%2C_zerst%C3%B6rte_Halle_der_PZL-Werke.jpg/220px-Bundesarchiv_Bild_141-0728%2C_Warschau%2C_zerst%C3%B6rte_Halle_der_PZL-Werke.jpg)
Пољски сан да предводи блок неутралних нација у источној Европи срушио се након 1933. са појавом Хитлеровог отворено експанзионистичког нацистичког режима у Немачкој и очигледним упозорењем на жељу Француске да се одупре немачкој експанзији. Пилсудски је задржао француску везу, али је све мање веровао у њену корисност. Хитлерови дугорочни циљеви укључивали су анексију пољских територија и потчињавање преосталих делова Пољске, идеју коју је открио свом најближем кругу већ 1933.[65] Пољско решење је била политика нормалних односа и са Немачком и са Совјетским Савезом, али савез са ни једном ни другом (такође описано као „политика једнаке удаљености“[66][67] или „равнотежа“). Сходно томе, пољско руководство је одбацило немачке предлоге сарадње против Русије. Истовремено, Беков циљ је био да „избегне изоловану конфронтацију са Немачком све док је то могуће“. Политика је почивала на два стуба: пактовима о ненападању које је потписала Пољска са Немачком и СССР-ом.[54]
После граничног инцидента у марту 1938. године, Пољска је поставила ултиматум Литванији, захтевајући поновно успостављању дипломатских односа између Пољске и Литваније и поновно отварање раније затворене границе са Пољском.[68] Суочена са ратном претњом, литванска влада је прихватила пољске захтеве. Октобра 1938. Минхенски споразум је, уз британско и француско одобрење, омогућио Немачкој да преузме области Чехословачке са значајном немачком мањином, такозване Судете. Пољска је дуго била непријатељски расположена према Чехословачкој и сада је стала на страну Немачке. Пољска је захтевала да Чехословачка одустане од Тешена, где Пољаци чине око 70% становника, или је у супротном Пољска претила да ће га заузети силом. Суочена са ултиматумом и Пољске и Немачке, Чехословачка је одустала од тог подручја, које је Пољска припојила 2. октобра 1938.[69] .
Почетком 1939. Немачка је извршила инвазију на остатак Чехословачке, која је у марту 1939. тада престала да постоји. Немачка је захтевала да се Пољска придружи Антикоминтернинском пакту као сателитска држава Немачке.[70] Немачка је захтевала екстериторијални аутопут који би повезивао ужу Немачку са Данцигом, а затим и Источном Пруском, који би одсекао Пољску од мора и њеног главног трговачког пута, што је Пољска одбила. Немачка је такође вршила притисак на инкорпорацију Данцига, града-државе под нацистичком влашћу са 90% немачког становништва, која је била одвојена од Немачке 1920. године и која је од тада функционисала као слободни град у царинској унији са Пољском.[71]
Након што је одбацила немачке територијалне захтеве у вези са Данцигом и Гдањском Померанијом, позиција Пољске је стално слабила како су друге нације попут Мађарске и Румуније гравитирале ка немачкој орбити. Пољска је у то време била у савезу са Румунијом и Француском.
Два критична догађаја изненадила су Пољску. Крајем марта 1939. Британија и Француска су објавиле да ће објавити рат ако Немачка нападне Пољску. У смислу помоћи Пољској у стварном рату, сви су схватили да могу учинити врло мало. Нада је била да ће претња рата на два фронта одвратити Немачку, посебно зато што је морала да брине о улози Совјетског Савеза. Хитлер је мислио да Британија и Француска блефирају, али је решио совјетски проблем крајем августа, задивљујућим споразумом са Стаљином у пријатељском савезу, који је укључивао тајне одредбе за поделу Пољске — и заиста поделу већег дела источне Европе[72] Понуда Британаца и Француске није била блеф – они су објавили рат Немачкој када је напала Пољску, али ниједна није била у позицији да пружи озбиљну помоћ. Сама Пољска је имала војску од милион људи (и још милион у резерви), али је била далеко заостала у погледу обуке, ваздушних снага, артиљерије, тенкова, митраљеза, радија и камиона. Пољски војни буџет износио је око 2% немачког; њен командујући генерал маршал Едвард Риђ-Шмигли није био добро припремљен за изазов.[73]
Пољски коридор и Данциг
[уреди | уреди извор]Немци су желели обнову граница пре Версајског споразума и тако су покренули нове захтеве Пољској.[74][75] Инсистирали су на референдуму како би се утврдило власништво над "пољским коридором". Само онима који су живели у ходнику пре 1918. било би дозвољено да гласају. Предлог је захтевао накнадну размену становништва којом би се сви Немци, тада у Пољској, преселили из коначног региона који је проглашен за „Пољску“.[76] Исто би се десило са свим Пољацима који живе у ономе што је, након гласања, проглашено за „Немачку“. Данциг је требало да постане део Немачке без обзира на гласање, али ако Немачка изгуби, и даље јој је загарантован приступ Источној Пруској преко система аутопута којим ће управљати, који се протеже од уже Немачке до Данцига до Источне Пруске.[77] Ако би Пољска изгубила гласање, коридор би отишао у Немачку, а морска лука Гдиња би постала пољска ексклава са рутом која повезује Пољску са Гдињом. Након што је 3. априла објављена британско-француска гаранција подршке Пољској, окончани су преговори око Данцига. Немачка је напала Пољску 1. септембра 1939.[78][79][80][81] Питање Данцига није било узрок немачке инвазије; Хитлер је рекао својим генералима у мају 1939: „Није Данциг у питању. За нас је то питање проширења нашег животног простора на истоку и обезбеђивања снабдевања храном.”[82] Потпуна деструкција пољске државе, пољске културе и пољског становништва постала је главни Хитлеров циљ. Желео је да пољопривредно земљиште пресели немачким пољопривредницима.[83]
Извори
[уреди | уреди извор]- ^ Mieczysław Biskupski. The history of Poland. Greenwood Publishing Group. 2000. p. 51.
- ^ а б Norman Davies. Heart of Europe: The Past in Poland's Present. Oxford University Press. 2001. pp. 100-101.
- ^ Piotr S. Wandycz. The Lands of Partitioned Poland 1795-1918. University of Washington Press. 1974. p. 368.
- ^ According to Margaret MacMillan, "The rebirth of Poland was one of the great stories of the Paris Peace Conference." Margaret MacMillan, Paris 1919: Six Months that Changed the World (2001), p. 208.
- ^ Mieczysław B. Biskupski. The origins of modern Polish democracy. Ohio University Press. 2010. p. 130.
- ^ Richard J. Crampton. Atlas of Eastern Europe in the Twentieth Century. Routledge. 1997. p. 101.
- ^ Aviel Roshwald, Ethnic Nationalism and the Fall of Empires: Central Europe, the Middle East and Russia, 1914-23 (2000), p. 164.
- ^ A Concise History of Poland, by Jerzy Lukowski and Hubert Zawadzki, p. 217-222.
- ^ Marcus, Josef (1983). Social and Political History of the Jews in Poland, 1919-1939. Walter de Gruyter. стр. 41. ISBN 9789027932396.
- ^ а б Sandra Halperin, In the Mirror of the Third World: Capitalist Development in Modern Europe, (1996) pp. 40, 41.
- ^ Piotr S. Wandycz, "The Polish Question" in The Treaty of Versailles: a reassessment after 75 years / edited by Manfred F. Boemeke, Gerald D. Feldman and Elisabeth Glaser, Cambridge, U.K.; New York: Cambridge University Press, 1998, pp. 313-336.
- ^ Margaret MacMillan, Paris: 1919 (2001) p. 227.
- ^ Norman Davies, White Eagle, Red Star: The Polish-Soviet War 1919-1920 and The Miracle on the Vistula (2003), pp. 188–225.
- ^ Margaret MacMillan, ‘’Paris: 1919’’ (2001) p. 228.
- ^ Vladimir Iu. Cherniaev (1997). Critical Companion to the Russian Revolution, 1914-1921. Indiana University Press. стр. 101. ISBN 0253333334.
- ^ Watt, стр. 183–5
- ^ Wandycz, Piotr S. (1990). „Poland's Place in Europe in the Concepts of Pitsudski and Dmowski”. East European Politics & Societies. 4 (3): 451—468. S2CID 144503092. doi:10.1177/0888325490004003004..
- ^ Andreas Kossert, "Founding Father of Modern Poland and Nationalistic Antisemite: Roman Dmowski" in In the Shadow of Hitler: Personalities of the Right in Central and Eastern Europe edited by Rebecca Haynes and Martyn Rady, (2011), pp. 89–105.
- ^ Roshwald, Aviel (2002). Ethnic Nationalism and the Fall of Empires: Central Europe, the Middle East and Russia, 1914-23. Routledge. стр. 168. ISBN 9780203187722.
- ^ Davies, God's Playground 2:426.
- ^ Polonsky, Antony. (1972). Politics in Independent Poland, 1921-1939. The Crisis of Constitutional Government. Oxford.
- ^ Biskupski, Mieczyslaw B. (2000) The History of Poland. Greenwood.
- ^ Watt, Bitter Glory, pp. 293-96.
- ^ M. C. Kaser and E. A. Radice, eds., The Economic History of Eastern Europe 1919-1975: Volume II: Interwar Policy, The War, and Reconstruction (1987) ch. 8.
- ^ Peter D. Stachura, Poland, 1918-1945: An Interpretive and Documentary History of the Second Republic (Routledge 2004), p. 79.
- ^ Stachura, Poland, 1918-1945 (2004) p. 80.
- ^ Stachura, Poland, 1918-1945 (2004), p. 82.
- ^ Stachura, Poland, 1918-1945 (2004), pp. 82-83.
- ^ Subtelny, Orest (2009). Ukraine: A History (4th изд.). University of Toronto Press. стр. 389—94. ISBN 9781442697287.
- ^ Davies, God's Playground, pp. 405-7.
- ^ Marcus, Joseph (1983). Social and Political History of the Jews in Poland, 1919-1939. Walter de Gruyter. стр. 47. ISBN 9789027932396.
- ^ Yehuda Bauer: A History of the American Jewish Joint Distribution Committee 1929-1939 (1983) Chapter 1. A Time of Crisis: 1929-1932.
- ^ The Holocaust: Europe, the World, and the Jews, 1918 - 1945 By Norman Goda In January 1937, Foreign Minister Józef Beck announced to the Sejm that Poland had room for 500,000 Jews. The other 3 million had to go. He later spoke of 80,000 to 100,000 leaving per year for the next thirty years.</re
- ^ In the Shadow of Zion Promised Lands Before Israel by Adam L. Rovner NYU Press 2014 page 133
- ^ Jabotinsky's Children: Polish Jews and the Rise of Right-Wing Zionism By Daniel Kupfert Heller page 227
- ^ Black Earth: The Holocaust as History and Warning Timothy Snyder, In June 1936 Jabotinsky, the leader of Revisionist Zionists who split out from main General Zionist movement, presented an "evacuation plan" to Polish foreign ministry, claiming that Palestine could absorb up to eight million Jews. His imitative was announced in Polish press as settlement of 1.5 million Jews from on both sides of the River Jordan over next 10 years. Jabotinsky hoped Poland would inherit the mandate of Palestine from Great Britain.
- ^ Szymon Rudnicki, Marek Karliner & Laurence Weinbaum (2014) Linking the Vistula and the Jordan: The Genesis of Relations between Poland and the State of Israel, Israel Journal of Foreign Affairs, 8:1, 103-114 "In 1937, the Polish Ministry of Foreign Affairs viewed the League of Nations as the right place for manifesting its support for the cause of developing a Jewish state in Palestine. This had been declared at the League by Foreign Minister Józef Beck.11 He also supported the idea of an international conference and campaign for organising and facilitating Jewish emigration.12 Talks were held with British Foreign Secretary Anthony Eden, and in the US, with President Franklin D. Roosevelt. Jewish members of the Sejm who protested against the heightened antisemitism in Poland took pains to thank Beck for furthering the cause of establishing a Jewish state in Palestine"
- ^ Between Hitler and Stalin: The Quick Life and Secret Death of Edward Smigly By Archibald L. Patterson Rydz Smigly agreed to support Irgun The Zionists' military arm for fight in Palestine. Weapons were provided for 10,000 men and Polish officers trained Irgun fighters in Tatra mountains located in southern Poland. page 101
- ^ Richard Watt, Bitter Glory pp. 196-209.
- ^ Staniewicz, Witold (1964). „The Agrarian Problem in Poland between the Two World Wars”. The Slavonic and East European Review. 43 (100): 23—33. JSTOR 4205606.
- ^ Cottam, K. J. (1973). „Bolesław Limanowski, a Polish Theoretician of Agrarian Socialism”. The Slavonic and East European Review. 51 (122): 58—74. JSTOR 4206668.
- ^ Overy, Richard (1989). The Road To War: The Origins of World War II. стр. 9.
- ^ Watt, Richard M. (1982). Bitter Glory: Poland and its Fate, 1918-1939
. стр. 178–179.
- ^ а б Kochanski (2012), The Eagle Unbowed, p. 36
- ^ а б Cienciala, Anna M. (1968). Poland and the western powers 1938-1939. Taylor & Francis. стр. 8, 11 n 24.
- ^ Steiner, Zara S. (2005). The Lights that Failed: European International History, 1919-1933. Oxford University Press. стр. 515. ISBN 0-19-822114-2.
- ^ Steiner 2005, стр. 526
- ^ Wandycz, Piotr (1981). „The Little Entente: Sixty Years Later”. The Slavonic and East European Review. 59 (4): 548—564. JSTOR 4208385.
- ^ Igor Lukes, Czechoslovakia between Stalin and Hitler: The Diplomacy of Edvard Benes in the 1930s (1996) p. 45.
- ^ Zara S Steiner (2005). The Lights that Failed: European International History, 1919-1933. Oxford U.P. стр. 296—97. ISBN 9780198221142.
- ^ Maya Latynski ed. Reappraising the Munich Pact: Continental Perspectives in Anna M. Cienciala, ed. The view from Poland. Woodrow Wilson Center Press. 1992. p. 80.
- ^ Anna. M. Cienciala. Poland and the Western powers 1938-1939: a study in the interdependence of Eastern and Western Europe. Routledge & K.Paul. 1968. pp. 13-15.
- ^ Zbyněk Zeman The Masaryks: the making of Czechoslovakia. I. B. Tauris (1991) p. 151.
- ^ а б в Cienciala, Anna M. (1975). „Polish Foreign Policy, 1926-1939: 'Equilibrium': Stereotype and Reality”. The Polish Review. 20 (1): 42, 48—49, 52. JSTOR 27920631.
- ^ Wandycz, Piotr S. (1962). France and her Eastern Allies, 1919-1925: French-Czechoslovak-Polish Relations from the Paris Peace Conference in Locarno.Minneapolis.
- ^ Edmund Jan·Osmańczyk (2003). Encyclopedia of the United Nations and International Agreements: N to S. Taylor&Francis. стр. 1817. ISBN 978-0-415-93923-2.
- ^ "Poland." Keesing's Contemporary Archives, Volume I, (November 1933) p. 1017.
- ^ Williamson, David G. (2011). Poland Betrayed: The Nazi-Soviet Invasions of 1939. Stackpole Books. стр. 21. ISBN 9780811708289.
- ^ Drzewieniecki, Walter M. (1981). „The Polish Army on the Eve of World War II”. The Polish Review. 26 (3): 54—64. JSTOR 25777834.
- ^ Halik Kochanski, The Eagle Unbowed: Poland and the Poles in the Second World War (2012), pp. 51–54.
- ^ Halik Kochanski, The Eagle Unbowed p. 54.
- ^ Zamoyski, Adam (1996). The Forgotten Few: The Polish Air Force in the Second World War. Hippocrene Books. ISBN 0781804213.
- ^ Steven Zaloga and Victor Madej, The Polish Campaign 1939 Hardcover – March 1985.
- ^ Donald Cameron Watt, How War Came: The Immediate Origins of the Second World War 1938-1939 (1989) p. 58.
- ^ Diemut Majer, Non-Germans Under the Third Reich: The Nazi Judicial and Administrative System in Germany and Occupied Eastern Europe with Special Regard to Occupied Poland, 1939-1945 says "As early as the fall of 1933 Hitler had laid out before his most intimate circle his concept of a future Europe from the Atlantic to the Caucasus. Around Greater Germany (including Austria, Bohemia, Moravia, and western Poland), he envisioned not a federation of equal partners but a Bund of "auxiliary nations" without economies and polities of their own."
- ^ Paczkowski, Andrzej (2010). Spring Will Be Ours: Poland and the Poles from Occupation to Freedom. Penn State University Press. стр. 34. ISBN 978-0-271-04753-9.
- ^ Krebs, Gerhard (1991). „Japanese-Polish relations and the European crisis, 1938-1939”. Ур.: Wingeate Pike, David. The opening of the Second World War : proceedings of the second International Conference on International Relations, held at the American University of Paris, September 26-30, 1989. International Academic Publishers. стр. 202. ISBN 978-0820415246.
- ^ „The Polish-Lithuanian Crisis of 1938”. Архивирано из оригинала 23. 03. 2008. г. Приступљено 26. 05. 2022.
- ^ Richard A. Woytak, „Polish Military Intervention into Czechoslovakian Teschen and Western Slovakia in September–November 1938”. East European Quarterly. 6 (3): 376—387. 1972..
- ^ John Lukacs, The Last European War: September 1939 - December 1941 p. 31.
- ^ For early German propaganda calling for the return of the corridor and Danzig to Germany, see Anna M. Cienciala, "German Propaganda for the Revision of the Polish-German Frontier in Danzig and the Corridor: Its Effects on British Opinion and the British Foreign Policy-Making Elite in the Years 1919-1933" Amtemurale vol. 20 (1976), pp. 77-129.
- ^ Richard Overy, The Road to War: the Origins of World War II (1989), pp. 1–20.
- ^ Kochanski, The Eagle Unbowed (2012) p. 52.
- ^ Shirer, William L. (2011) [1950]. The Rise and Fall of the Third Reich: A History of Nazi Germany. New York: Simon and Schuster. стр. 582. ISBN 978-1-4516-5168-3. Непознати параметар
|origlocation=
игнорисан (помоћ); Непознати параметар|origpublisher=
игнорисан (помоћ) - ^ Remak, Joachim (1990) [1969]. The Nazi Years: A Documentary History. Prospect Heights, IL: Waveland Press. стр. 116. ISBN 978-1-4786-1006-9. Непознати параметар
|origlocation=
игнорисан (помоћ); Непознати параметар|origpublisher=
игнорисан (помоћ) - ^ Krasuski, Jerzy. "The Key Points of Polish-German Relations up to 1939" Polish Western Affairs, no. 2. (1992), pp. 291-304; Fiedor, Karol Janusz Sobczak and Wojciech Wrzesinski, "Image of the Poles in Germany and of the Germans in Poland in Inter-War Years and its Role in Shaping the Relations Between the Two States" Polish Western Affairs, vol. 19, no. 2 (1978), pp. 203-228.
- ^ Kimmich, Christoph M. The Free City in German Foreign Policy, 1919-1934 (1968).
- ^ Levine, Herbert S. Hitler's Free City (1971).
- ^ Michael Burleigh, Germany Turns Eastwards. A Study of the Ostforschung in the Third Reich (1988).
- ^ Kimmich,The Free City in German Foreign Policy, 1919- 1934.
- ^ Krasuski, "The Key Points of Polish-German Relations up to 1939."
- ^ Overy, The Road to War p. 16.
- ^ Anita J. Prazmowska, “Poland” in The Origins of World War Two: The Debate Continues ed. by Robert Boyce and Joseph A. Maiolo (2003), p. 155-164.
Додатна литература
[уреди | уреди извор]Анкете
[уреди | уреди извор]- Berend, Iván T. Decades of Crisis: Central and Eastern Europe before World War II (1998), comparisons with other countries
- Biskupski, M. B. The History of Poland. Greenwood, 2000. 264 pp. online edition Архивирано на сајту Wayback Machine (13. фебруар 2008)
- The Cambridge History of Poland, (2 vols., Cambridge University Press, 1941) covers 1697–1935
- Davies, Norman (1981). God's Playground. A History of Poland. Vol. 2: 1795 to the Present. Oxford: Oxford University Press.
- Davies, Norman. Heart of Europe: A Short History of Poland. Oxford University Press, 1984. 511 pp.
- Frucht, Richard. Encyclopedia of Eastern Europe: From the Congress of Vienna to the Fall of Communism Garland Pub., 2000 online edition Архивирано на сајту Wayback Machine (18. март 2010)
- Lerski, George J. Historical Dictionary of Poland, 966–1945. Greenwood, 1996. 750 pp. online edition Архивирано на сајту Wayback Machine (13. фебруар 2008)
- Leslie, R. F. et al. The History of Poland since 1863. Cambridge U. Press, 1980. 494 pp.
- Lukowski, Jerzy and Zawadzki, Hubert. A Concise History of Poland. Cambridge U. Press, 2nd ed 2006. 408pp.
- Pogonowski, Iwo Cyprian. Poland: A Historical Atlas. Hippocrene, 1987. 321 pp. new designed maps
- Sanford, George. Historical Dictionary of Poland. Scarecrow Press, 2003. 291 pp.
- Stachura, Peter D. Poland, 1918-1945: An Interpretive and Documentary History of the Second Republic (2004) online Архивирано на сајту Wayback Machine (26. мај 2019)
- Stachura, Peter D. ed. Poland Between the Wars, 1918-1939 (1998) essays by scholars
- Watt, Richard M. Bitter Glory: Poland and Its Fate, 1918-1939 (1998), comprehensive survey
Политика и дипломатија
[уреди | уреди извор]- Cienciala, Anna M., and Titus Komarnicki (1984). From Versailles to Locarno: keys to Polish foreign policy, 1919–25. University Press of Kansas.
- Davies, Norman. White Eagle, Red Star: The Polish-Soviet War 1919-1920 and The Miracle on the Vistula (2003)
- Drzewieniecki, Walter M. (1981). „The Polish Army on the Eve of World War II”. The Polish Review. 26 (3): 54—64. JSTOR 25777834.
- Garlicki, Andrzej. Józef Piłsudski, 1867-1935 (New York: Scolar Press 1995), scholarly biography; one-vol version of 4 vol Polish edition
- Hetherington, Peter. Unvanquished: Joseph Pilsudski, Resurrected Poland, and the Struggle for Eastern Europe (2012) 752pp
- Jędrzejewicz, W. Piłsudski. A Life for Poland (1982), scholarly biography
- Karski, Jan. The great powers and Poland: From Versailles to Yalta (2014)
- Kochanski, Halik. The Eagle Unbowed: Poland and the Poles in the Second World War (2012)
- Polonsky, A. Politics in Independent Poland, 1921-1939: The Crisis of Constitutional Government (1972)
- Remak, Joachim (август 1990). The Nazi Years: A Documentary History. Prospect Heights, IL: Waveland Press. ISBN 9781478610069.
- Riekhoff, H. von. German-Polish Relations, 1918-1933 (Johns Hopkins University Press 1971)
- Rothschild, J. Piłsudski's Coup d'État (New York: Columbia University Press 1966)
- Seidner, Stanley S. "The Camp of National Unity: An Experiment in Domestic Consolidation" The Polish Review 20 (2-3): 231-236
- Shirer, William L. (11. 10. 2011). The Rise and Fall of the Third Reich: A History of Nazi Germany. New York: Simon and Schuster. ISBN 9781451651683.
- Wandycz, P. S. Polish Diplomacy 1914-1945: Aims and Achievements (1988)
- Wandycz, P. S. Soviet-Polish Relations, 1917-1921 (Harvard University Press 1969)
- Wandycz, P. S. The United States and Poland (1980)
- Williamson, David G. Poland Betrayed: The Nazi-soviet Invasions of 1939 (2011), pp. 1–62
- Zamoyski, Adam. Warsaw 1920: Lenin's Failed Conquest of Europe (2008)
Друштвене и економске теме
[уреди | уреди извор]- Abramsky, C. et al. eds. The Jews in Poland (Oxford: Blackwell 1986)
- Bartoszewski, W. and Polonsky, A., eds. The Jews in Warsaw. A History (Oxford: Blackwell 1991)
- Blanke, R. Orphans of Versailles. The Germans in Western Poland, 1918-1939 (1993)
- Gutman, Y. et al. eds. The Jews of Poland Between Two World Wars (1989).
- Heller, C. S. On the Edge of Destruction. Jews of Poland Between the Two World Wars (1977)
- Hoffman, E. Shtetl. The Life and Death of a Small Town and the World of Polish Jews (1999).
- Landau, Z. and Tomaszewski, J. The Polish Economy in the Twentieth Century (Routledge, 1985)
- Olszewski, A. K. An Outline of Polish Art and Architecture, 1890-1980 (Warsaw: Interpress 1989)
- Roszkowski, Wojciech. Landowners in Poland, 1918-1939 (Cambridge University Press, 1991)
- Roszkowski, Wojciech (1987). „Large Estates and Small Farms in the Polish Agrarian Economy between the Wars (1918-1939)”. Journal of European Economic History. 16 (1). pp. 75–88
- Taylor, J. J. The Economic Development of Poland, 1919-1950 (Cornell University Press 1952)
- Thomas, William I., and Florian Znaniecki. The Polish Peasant in Europe and America (2 vol. 1918); classic sociological study; complete text online free
- Wynot, E. D. Warsaw Between the Wars. Profile of the Capital City in a Developing Land, 1918-1939 (1983)
- Żółtowski, A. Border of Europe. A Study of the Polish Eastern Provinces (London: Hollis & Carter 1950)
- Plach, Eva (2018). „Dogs and dog breeding in interwar Poland”. Canadian Slavonic Papers. 60 (3–4): 471—496. S2CID 158094841. doi:10.1080/00085006.2018.1490125.
Историографија
[уреди | уреди извор]- Kenney, Padraic (2007). „After the Blank Spots Are Filled: Recent Perspectives on Modern Poland”. The Journal of Modern History. 79 (1): 134—161. JSTOR 10.1086/517546. S2CID 144329952. doi:10.1086/517546.
- Polonsky, Antony. "The History of Inter-War Poland Today" Survey (1970) pp. 143–159.
Примарни извори
[уреди | уреди извор]- 1932 Statistical Yearbook, (Mały rocznik statystyczny 1932) complete text (in Polish)