Садиба Ханенків
Садиба Ханенків | |
---|---|
![]() | |
50°26′29″ пн. ш. 30°30′52″ сх. д. / 50.44143611113888426° пн. ш. 30.51464166669444467° сх. д.Координати: 50°26′29″ пн. ш. 30°30′52″ сх. д. / 50.44143611113888426° пн. ш. 30.51464166669444467° сх. д. | |
Статус | пам'ятка архітектури та містобудування (охоронний номер 48-Кв, 49 і 260049-Н) |
Статус спадщини | пам'ятка архітектури місцевого значення України і Пам'ятка містобудування України місцевого значенняd |
Країна | ![]() |
Розташування | Київ |
Архітектурний стиль | архітектура модерну і неокласицизм |
Архітектор | Андрєєв Павло Сергійович |
Будівництво | 1887, 1913 — 1891, 1914 |
Відомі мешканці | Богдан Ханенко, Варвара Ханенко |
Адреса | Терещенківська вулиця, 13, 15 |
![]() | |
![]() |
«Має́ток Хане́нків» — комплекс споруд на Терещенківській вулиці, до якого входять садиба № 15 (Музей Ханенків), прибутковий будинок № 13 і флігель № 15-А.
До обліку пам'яток містобудування й архітектури будинок № 13 внесено наказом Міністерства культури і туризму України № 1285/0/16-08 від 7 листопада 2008 року (охоронний номер 48-Кв), а будинок № 15 — рішенням виконавчого комітету Київської міськради народних депутатів № 1804 від 22 листопада 1982 року і постановою Кабінету Міністрів України № 928 від 3 вересня 2009 року (охоронний номер 49 і 260049-Н).
Будинок № 15, за визначенням дослідників, — «унікальна споруда другої половини XIX сторіччя», «яскравий зразок міської забудови». № 13 — зразок великого прибуткового будинку, вдало вписаного в архітектурне оточення парку Тараса Шевченка. У цілому садиба — цікавий приклад інтенсивної забудови садибної ділянки у центрі міста[1][2].
10 жовтня 2022 року будинок зазнав пошкоджень у наслідок ракетного удару по Києву. Вибух стався на дитячому майданчику в парку імені Тараса Шевченка навпроти будівлі[3].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b8/%D0%A2%D0%B5%D1%80%D0%B5%D1%89%D0%B5%D0%BD%D0%BA%D1%96%D0%B2%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B0%2C_13_%281900%29.jpg/250px-%D0%A2%D0%B5%D1%80%D0%B5%D1%89%D0%B5%D0%BD%D0%BA%D1%96%D0%B2%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B0%2C_13_%281900%29.jpg)
24 березня 1875 року садибу (№ 15 і 17), площею 0,31 га, купила на публічних торгах Аделаїда Сулимовська. Але через борги змушена була продати ділянку, яку 6 березня 1882 року придбав підприємець Нікола Терещенко за 95 тисяч карбованців сріблом.
Сусідня садиба № 13 з 1874 року належала колезькому секретареві П. Липку-Парафієвському. На ній був триповерховий будинок, зведений у 1876—1878 роках за проєктом архітектора Володимира Ніколаєва. Нікола Терещенко викупив і цю ділянку у грудні 1888 року.
Терещенко заповів садибу № 13 своїй дочці Ользі, № 17 подарував дочці Євфросинії (у шлюбі Сахновській). А незабудована ділянка № 15 дісталась дочці Варварі Ханенко (Терещенко)[4][5].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fe/%D0%A1%D0%B0%D0%B4%D0%B8%D0%B1%D0%B0_%D0%A5%D0%B0%D0%BD%D0%B5%D0%BD%D0%BA%D1%96%D0%B2_%D0%BF%D0%BE%D0%B4%D0%B2%D1%96%D1%80%27%D1%8F_%282020-02-18%29.jpg/250px-%D0%A1%D0%B0%D0%B4%D0%B8%D0%B1%D0%B0_%D0%A5%D0%B0%D0%BD%D0%B5%D0%BD%D0%BA%D1%96%D0%B2_%D0%BF%D0%BE%D0%B4%D0%B2%D1%96%D1%80%27%D1%8F_%282020-02-18%29.jpg)
21 червня 1913 року чоловік Варвари Ханенко Богдан викупив ділянку № 13 й оформив на її ім'я. Триповерховий будинок знесли, а на його місці у 1913—1914 роках звели шестиповерховий прибутковий будинок за проєктом архітектора Павла Андрєєва[6].
У підвалі містилось дев'ять квартир і котельня, вище — по шість квартир. Було два гаражі.
Будинок через другий поверх з'єднали з особняком (№ 15). У квартирі № 2 розміщувалась контора музею.
За станом на 1916 рік 50 із 69 квартир орендували різні організації і приватні особи.
1919 року більшовики націоналізували садибу, а 1922 року передали житловому кооперативу.
Під час Німецько-радянської війни будинок був значно пошкоджений. У 1946—1947 його реконструювали на замовлення Південно-Західної залізниці. Приміщення перепланували на комунальні квартири[7].
Фасад спотворений кондиціонерами і комерційними вивісками. У 2000-х роках у будинку існувало кафе, власник якого поставив незаконну прибудову. Це породжувало постійні конфлікти між ним і мешканцями будинку[2].
У 1903—1906 роках у будинку знімав квартиру інженер Артур Абрагамсон, за проєктом якого споруджено київський фунікулер.
У 1917—1918 роках на четвертому поверсі у квартирі № 27 розміщувалось Українське науково-технічне товариство «Праця» і канцелярія Українського народного університету, заснованого «Працею» спільно з київським товариством «Просвіта» та Українським науковим товариством. У роботі товариства брали участь Олександр Вілінський, Іван Ганицький, Олександр Грушевський, Павло Зайцев, Богдан Кістяківський, Михайло Кравчук, Іван Левинський, Іван Огієнко, Григорій Павлуцький, Феоктист Сушицький, Михайло Туган-Барановський, Костянтин Широцький та інші[8].
Споруда — шестиповерхова будівля із цокольним поверхом і підвалом. Будівля, зведена у формі каре (квадрата) із внутрішнім подвір'ям, має вигляд «будинку-колодязя», подібного до прибуткового будинку Крушевської на вулиці Богдана Хмельницького, 32. Г-подібні крила утворюють ще одне подвір'я. На центральній осі й у лівому крилі розташовані отвори проїзду у двір.
Чоловий фасад оформлений у стилі модерну з неокласичними елементами. Композиція симетрична.
Арковий проїзд оздоблений рустованим архівольтом із замковим каменем, а з боків фланкований гранітними двоколонними доричними портиками. У проїзді стіни розчленовані здвоєними доричними пілястрами.
Цокольний і перший поверхи рустовані. На балконах балюстради на кронштейнах, оздоблені акантом і пальметами. Замкові камені вікон на третьому поверсі прикрашені по черзі жіночим і чоловічим маскаронами.
Міжвіконня у простінках шостого поверху під карнизом декоровано 14 барельєфами, на яких чергується зображення двох оголених юнаків-супутників Діоніса, одного з гронами винограду, другого з плодами.
Фасад увінчує балюстрада[9].
- Декор будинку № 13
-
Балкони й оздоблення
-
Маскарони
-
Супутники Діоніса
- Перше і друге подвір'я будинку № 13
-
Проїзд у подвір'я
-
Друге подвір'я
-
Вхід з ліпниною
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/3a/%D0%91%D1%83%D0%B4%D0%B8%D0%BD%D0%BE%D0%BA_%D0%BF%D0%B5%D1%80%D1%88%D0%BE%D0%B3%D0%BE_%D0%BF%D1%80%D0%B8%D0%B2%D0%B0%D1%82%D0%BD%D0%BE%D0%B3%D0%BE_%D0%BC%D1%83%D0%B7%D0%B5%D1%8E_%D0%91%D0%BE%D0%B3%D0%B4%D0%B0%D0%BD%D0%B0_%D1%96_%D0%92%D0%B0%D1%80%D0%B2%D0%B0%D1%80%D0%B8_%D0%A5%D0%B0%D0%BD%D0%B5%D0%BD%D0%BA%D1%96%D0%B2-%D0%B4%D0%B5%D1%82%D0%B0%D0%BB%D1%96_%D0%B4%D0%B5%D0%BA%D0%BE%D1%80%D1%83_01.jpg/150px-%D0%91%D1%83%D0%B4%D0%B8%D0%BD%D0%BE%D0%BA_%D0%BF%D0%B5%D1%80%D1%88%D0%BE%D0%B3%D0%BE_%D0%BF%D1%80%D0%B8%D0%B2%D0%B0%D1%82%D0%BD%D0%BE%D0%B3%D0%BE_%D0%BC%D1%83%D0%B7%D0%B5%D1%8E_%D0%91%D0%BE%D0%B3%D0%B4%D0%B0%D0%BD%D0%B0_%D1%96_%D0%92%D0%B0%D1%80%D0%B2%D0%B0%D1%80%D0%B8_%D0%A5%D0%B0%D0%BD%D0%B5%D0%BD%D0%BA%D1%96%D0%B2-%D0%B4%D0%B5%D1%82%D0%B0%D0%BB%D1%96_%D0%B4%D0%B5%D0%BA%D0%BE%D1%80%D1%83_01.jpg)
Особняк розпочали будувати навесні 1887 року. Авторство будівлі приписують архітектору Роберту Мельцеру. Проєктом також, імовірно, займався архітектор Петро Бойцов.
Фасад оформили у дусі італійських ренесансних палаццо. Нижній поверх оздобили рустом. Стіну другого поверху прорізають венеційські аркові вікна «Сансовіно», обрамлені архівольтом та імпостами на колонах. Будівля також декорована пілястрами у міжвіконнях і високим фризом із фестонами-гірляндами. Завершує будинок карниз, над яким поставлено балюстраду[10].
Первісно фасад розділяло сім віконних осей[11]. Однак будинок продовжили ще на два вікна у бік вільної ділянки між № 13 та № 15, яку 1891 року подарував Нікола Терещенко дочці Варварі. Цю частину оздобили ліпним гербом Ханенків. Автор добудови архітектор Олександр Кривошеєв[12].
1914 року після перепланування вулиці знижено її рівень. Як наслідок, оголився глухий цокольний поверх. Від входу провели пандус, який 1924 року змінили на ґанок. Тоді ж ліквідували прохід між будинками № 13 і № 15[13].
- Будинок № 15
-
Первісний вигляд на фото 1890 рік
-
Поява ґанку після зниження рівня вулиці
-
Богдан Ханенко в залі «Галерея». Фото 1900-х років
У 1887—1891 роках звели двоповерховий флігель. У подвір'ї також розташовувались одноповерхові муровані службові споруди зі стайнею, каретною і льодовнею[14].
- ↑ Садиба Ханенків, 2011, с. 1595.
- ↑ а б Прибутковий будинок на Терещенківській, 2011, с. 1596.
- ↑ В ОП показали, куди поцілили росіяни у центрі Києва. Українська правда. 10.10.2022. Процитовано 10.10.2022.
- ↑ Садиба Ханенків, 2011, с. 1593.
- ↑ Особняк на Терещенківській, 15, 2004, с. 467.
- ↑ Особняк на Терещенківській, 15, 2004, с. 477.
- ↑ Садиба Ханенків, 2011, с. 1595—1596.
- ↑ Садиба Ханенків, 2011, с. 1598.
- ↑ Садиба Ханенків, 2011, с. 1596.
- ↑ Особняк на Терещенківській, 15, 2004, с. 469.
- ↑ Особняк на Терещенківській, 15, 2004, с. 470.
- ↑ Особняк на Терещенківській, 15, 2004, с. 476.
- ↑ Садиба Ханенків, 2011, с. 1594.
- ↑ Садиба Ханенків, 2011, с. 1593, 1596.
- Білокінь Сергій, Кадомська Марія, Елла Піскова, Тарутінова Ірина, Федорова Лариса. Садиба Ханенків // Звід пам'яток історії та культури України. Київ: С — Я / П. Тронько та ін. — К., 2011. — Т. 1. Ч. 3. — С. 1593—1599.
- Кадомська Марія та ін. Прибутковий будинок на Терещенківській, 13 // Звід пам'яток історії та культури України. Київ: С — Я / П. Тронько та ін. — К., 2011. — Т. 1. Ч. 3. — С. 1593, 1595—1596.
- Друг Ольга, Малаков Дмитро. Особняк на Терещенківській, 15 // Особняки Києва. — К. : «Кий», 2004. — С. 467—483.
- Ciechowski Wacław. Палац Богдана Ханенка // Київ та його пам'ятні місця: з планом, краєвидами міста та кресленнями важливих будівель = Kijów i jego pamiątki: z planem, widokami miasta i rycinami ważniejszych budynków. — К. : Leon Idzikowski, 1901. — С. 183—189.