Рух п'яти зірок
Ця стаття не містить посилань на джерела. (серпень 2021) |
![]() | |
Країна | ![]() |
Голова партії | Джузеппе Конте |
Засновник | Беппе Ґрілло і Gianroberto Casaleggiod |
Дата заснування | 4 жовтня 2009 |
Штаб-квартира | Рим, Італія |
Ідеологія | |
Позиція | синкретизм |
Кількість членів | 115 372[4] (2019) |
Офіційний сайт | www.movimentocinquestelle.it |
«Рух п'яти зірок» (італ. Movimento 5 Stelle італійська вимова: [moviˈmento ˈtʃiŋkwe ˈstelle], M5S — мовіменто чінкве стелле) — італійська політична партія, заснована популярним коміком Беппе Ґрілло і підприємцем Джанроберто Касаледжіо[en] 4 жовтня 2009. Для партії характерні популізм, енвайронменталізм, і частково євроскептицизм. Партія також підтримує пряму демократію та загальний вільний доступ в Інтернет як одне з фундаментальних прав людини, засуджує корупцію. Партія швидко стала популярною досягла серйозних успіхів у політичній боротьбі. Третє місце з понад 25% підтримки на парламентських виборах в лютому 2013 року стали головною сенсацією цих виборів.
Бере участь у регіональних виборах з 2008 року, перший номер списку виборів на Сицилії обрана до Європарламенту від Італії Цінностей 2009 року.
Партія бере участь у регіональних виборах з 2008 року, перший номер списку виборів на Сицилії обрано до Європарламенту від Італії Цінностей у 2009 році.
У травні 2012 року партія успішно виступила на місцевих виборах: її кандидат вперше був обраний мером (Сарего, провінція Віченца), а в Комаккьо (провінція Феррара) Рух п'яти зірок виявився найпопулярнішою політичною силою.[5]
Партія швидко стала популярною і досягла серйозних успіхів у політичній боротьбі. Третє місце з більш ніж 25 % підтримки на парламентських виборах у лютому 2013 року стали головною сенсацією цих виборів (рух отримав 108 місць у Палаті депутатів із 630 і 54 з 315 — у Сенаті)[6][7], першим головою фракції в Сенаті став Віто Кримі, у Палаті депутатів — Роберта Ломбарді. До грудня 2014 року через політичні протиріччя, що виникли всередині руху, його фракції в палатах парламенту залишили 9 депутатів і 17 сенаторів.
Влітку 2013 року 3 сенатори з фракції Руху вийшли з фракції та заснували Народну групу дій.
Восени 2015 року італійська делегація парламентаріїв у складі представників «Руху п'яти зірок» та «Ліги Півночі» збиралася відвідати з візитом окупований Крим.
До листопада 2015 року Рух п'яти зірок став сприйматися політичними аналітиками як реальна альтернатива правлячій Демократичній партії. Згідно з опитуваннями громадської думки, розрив між ними скоротився до мінімуму: 31,6 % у демократів і 27,4 % у Руху. З іншого боку, якщо в березні 2013 року 77 % прихильників партії підтримували Беппе Ґрілло як лідера, то на цей момент його в основному сприймали як символ, а лідером, здатним привести партію до перемоги на виборах, вважали насамперед Луїджі Ді Майо. Ця зміна знаменна також і в іншому відношенні — в 2013 році виборці Ґрилло, на відміну від 2015 року, зовсім не вважали за необхідне прихід їхнього лідера в палаццо Кіджі і цінували його за виклик, кинутий традиційним політикам.
Серед депутатів парламенту Італії є колишні члени різних партій (зокрема і Пролетарської демократії та Італії Цінностей)
У місцевих та регіональних та загальнонаціональних виборах практично завжди брала участь одним списком до 2019 року.
На виборах в Умбрії список партії входив до коаліції, утвореної Демократичною партією, а на виборах в Калабрії, очолювану рухом коаліції, увійшов також список Цивільної Калабрії.
M5S був задуманий як постідеологічний рух[8], в контексті постмодерної політики[9], і був описаний як антиістеблішментський[10][11][12], енвайронменталистський[2][13][14], та популістський[15]. З 2014 по 2019 M5S також підтримував деяку політику правих, особливо щодо імміграції[16][17], і була описана як нова права або права партія[18][19], або порівнювалася з післявоєнним популізмом Фронту простої людини[en] Гульєльмо Джанніні[en][20]. Крім того, її по-різному описували як антиглобалістську[21][22][23], антиіммігрантську[24][25], всеосяжну[26][27], євроскептичну,[28][29][30] та проросійську[31][32]. Її члени наголошують, що M5S — це не партія, а рух, а п’ять зірок у назві та логотипі є посиланням на п’ять ключових питань для партії, серед яких загальне благо, цілісна екологія, соціальна справедливість, технологічні інновації та зелена економіка. M5S просуває електронну демократію[33], пряму демократію[3][34], принцип «політики нульових витрат»[35], антизростання[36], та ненасильство[37]. Сам Ґрілло одного разу провокативно назвав цей рух популістським[38].
- Італія Робота в процесі (2014 — 2015)
- X Рух (з 2014)
- Безкоштовна альтернатива (2015 — 2019)
- Італія в муніципалітеті (з 2018)
- Італекзит (з 2020)
- Альтернатива (з 2021)
- Разом заради майбутнього (з 2022)
- Громадянська відданість (з 2022)
Палата депутатів Італії | |||||
Рік виборів | Голосів | % | Кількість депутатів | +/– | Лідер |
---|---|---|---|---|---|
2013 | 8 691 406 (2-е місце) | 25,06 | 109 / 630
|
▲ 109 | Беппе Ґрілло |
2018 | 10 732 066 (1-е місце) | 32,07 | 227 / 630
|
▲ 119 | Луїджі Ді Майо |
2022 | 4,333,972 (3-е місце) | 16,1 | 52 / 400
|
▼ 175 | Джузеппе Конте |
Сенат Італії | |||||
Рік виборів | Голосів | % | Кількість депутатів | +/– | Лідер |
---|---|---|---|---|---|
2013 | 7 285 648 (2-е місце) | 23,08 | 54 / 315
|
▲ 54 | Беппе Ґрілло |
2018 | 9 733 928 (1-е місце) | 32,01 | 112 / 315
|
▲ 58 | Луїджі Ді Майо |
2022 | — | — | 0 / 400
|
Джузеппе Конте |
-
2009–2015
-
2015–2018
-
2018–2021
-
2021–по теперішній час
Ім'я | Початок терміну | Кінець терміну | |||
---|---|---|---|---|---|
Президент партії | |||||
1 | ![]() |
Беппе Ґрілло (нар. 1948) |
4 жовтня 2009 | 23 вересня 2017 | |
Політичний лідер | |||||
2 | ![]() |
Луїджі Ді Майо (нар. 1986) |
23 вересня 2017 | 22 січня 2020 | |
Тимчасово виконуючий обов'язки політичного лідера | |||||
– | ![]() |
Віто Кримі (нар. 1972) |
22 січня 2020 | 6 серпня 2021 | |
Президент | |||||
3 | ![]() |
Джузеппе Конте (нар. 1964) |
6 серпня 2021 | Діючий |
Улітку 2013 3 сенатора з фракції 5 зірок вийшли з фракції та заснували Народну групу дій.
У лютому 2013 року, у зв'язку з парламентськими виборами в Італії, відомий співак та актор Адріано Челентано написав пісню «Ti fai del male», щоб підтримати «Рух п'яти зірок». Пісня є зверненням до населення, проти байдужості до виборів, з головним гаслом: «Якщо ти не голосуєш — ти шкодиш собі».
- ↑ Thompson, Mitra (March 2019). Who Owns the Environment: The state of Green party politics around the world (PDF). Ipsos. с. 7. Процитовано 28 грудня 2022.
- ↑ а б Nordsieck, Wolfram (2018). Italy. Parties and Elections in Europe. Процитовано 5 березня 2018.
- ↑ а б Casaleggio, Davide (19 березня 2018). Opinion – A top leader of Italy's Five Star Movement: Why we won. The Washington Post. Процитовано 6 вересня 2019.
- ↑ La verità sul voto su Rousseau. Le 10 fake news a cui non credere. ilblogdellestelle.it. 31 серпня 2019. Архів оригіналу за 20 травня 2021. Процитовано 4 вересня 2019.
- ↑ Eleonora Bianchini (7 травня 2012). Movimento Cinque Stelle, boom di voti. Grillo: “Ci vediamo in Parlamento” (італ.). il Fatto Quotidiano. Архів оригіналу за 27 грудня 2015. Процитовано 26 грудня 2015.
- ↑ CAMERA DEL 24 FEBBRAIO 2013. ARCHIVIO STORICO DELLE ELEZIONI (італ.). Ministero dell’intero. Архів оригіналу за 9 липня 2015. Процитовано 22 вересня 2015.
- ↑ SENATO DEL 24 FEBBRAIO 2013. ARCHIVIO STORICO DELLE ELEZIONI (італ.). Ministero dell’intero. Архів оригіналу за 17 жовтня 2017. Процитовано 22 вересня 2015.
- ↑ Mosca, Lorenzo; Tronconi, Filippo (19 вересня 2019). Beyond Left and Right: The Eclectic Populism of the Five Star Movement. West European Politics. 42 (6): 1258—1283. doi:10.1080/01402382.2019.1596691. S2CID 182265350.
- ↑ Lanzone, Maria Elizabetta (2014). The 'Post-Modern' Populism in Italy: The Case of the Five Star Movement. У Woods, Dwayne; Wejnert, Barbara (ред.). Many Faces of Populism: Current Perspectives. Emerald Group Publishing. ISBN 978-1-78350-257-8.
- ↑ Dinmore, Guy (8 травня 2014). Italy's Beppe Grillo battles to sustain anti-establishment message. Financial Times. Процитовано 21 лютого 2022.
- ↑ Brett, William; Gamble, Andrew; Tomkiewicz, Jacek (2014). The Political Economy of Change in a Time of Political Crisis. У Eatwell, John; Petit, Pascal; McKinley, Terry (ред.). Challenges for Europe in the World, 2030. Ashgate Publishing. с. 313. ISBN 978-1-4724-1925-5.
- ↑ Kickert, Walter; Randma-Liiv, Tiina (2015). Europe Managing the Crisis: The Politics of Fiscal Consolidation. Routledge. с. 263. ISBN 978-1-317-52570-7.
- ↑ Keating, Dave (5 березня 2018). On Energy, Italy's Five Star Movement Could Rock The Boat. Forbes. Процитовано 6 вересня 2019.
- ↑ Hooper, John (15 березня 2013). Parliamentary gridlock in Italy as Five Star Movement refuses to make deal. The Guardian. Процитовано 14 травня 2015.
- ↑ Viola, Donatella M. (2015). Italy. Routledge Handbook of European Elections. Routledge. с. 113. ISBN 978-1-317-50363-7.
- ↑ Migranti, Di Maio: 'Ipocrita chi difende le ong'. Replica Saviano: 'Cerca voti di chi li vuole morti'. La Repubblica (італ.). 23 квітня 2017. Процитовано 21 лютого 2022.
- ↑ Di Maio: 'Deluso dal decreto sicurezza, nulla sui rimpatri'. La Repubblica (італ.). 11 травня 2019. Процитовано 21 лютого 2022.
- ↑ Shiratori, Hiroshi (2016). Cost of Democracy: Changing Aspects of Modern Democracy. У Magara, Hideko (ред.). Policy Change Under New Democratic Capitalism. Taylor & Francis. с. 48. ISBN 978-1-315-46944-7.
- ↑ Italiens Lega legt in Umfragen zu. Junge Welt (нім.). 31 травня 2018. Процитовано 21 лютого 2022.
- ↑ Luigi Ceccarini; James L. Newell (2019). Introduction: The Paradoxical Election. У James L. Newell; Luigi Ceccarini (ред.). The Italian General Election of 2018: Italy in Uncharted Territory. Springer International Publishing. с. 6. ISBN 978-3-03-013617-8.
- ↑ Torsello, Davide (2013). The New Environmentalism?: Civil Society and Corruption in the Enlarged EU. Ashgate Publishing. с. 130. ISBN 978-1-4094-9511-6.
- ↑ Clarke, Hilary (1 березня 2018). The maverick populists striking fear into Italy's mainstream parties. CNN. Процитовано 27 жовтня 2022.
- ↑ Reeder, Linda (2020). Italy in the Modern World: Society, Culture and Identity. Bloomsbury Publishing. с. 262. ISBN 978-1-350-00519-8.
- ↑ McManus, Matthew (2020). The Rise of Post-Modern Conservatism: Neoliberalism, Post-Modern Culture, and Reactionary Politics. Springer Nature. с. 199. ISBN 978-3-030-24682-2.
- ↑ Lyons, John L. (2020). Globalization and the Neoliberal Schoolhouse: Education in a World of Trouble. BRILL. с. 33. ISBN 978-90-04-41360-3.
- ↑ Rone, Julia (2018). Contested international agreements, contested national politics: how the radical left and the radical right opposed TTIP in four European countries. London Review of International Law. University of Cambridge. 6 (2): 233—253. doi:10.1093/lril/lry018.
- ↑ Altafini, Claudio; Fontan, Angela (2021). A signed network perspective on the government formation process in parliamentary democracies. Scientific Reports. 11 (1): 5134. Bibcode:2021NatSR..11.5134F. doi:10.1038/s41598-021-84147-3. PMC 7933210. PMID 33664333.
- ↑ Tom Lansford, ред. (2013). Political Handbook of the World 2013. SAGE Publications. с. 716. ISBN 978-1-4522-5825-6.
- ↑ Hussain, Munir (2016). The European Union: On the Verge of Global Political Leadership. Springer. с. 96. ISBN 978-981-10-2884-7.
- ↑ Jungar, Ann-Catherine (2018). Repercussions of right-wing populism for European integration. У Bernitz, Ulf; Mårtensson, Moa; Oxelheim, Lars; Persson, Thomas (ред.). Bridging the Prosperity Gap in the EU: The Social Challenge Ahead. Edward Elgar Publishing. с. 60. ISBN 978-1-78643-667-2.
- ↑ Fomina, Joanna (2020). The Emerging European Public Sphere in the Far of Russia's Information War. У Malgorzata Winiarska-Brodowska (ред.). In Search of a European Public Sphere: Challenges, Opportunities and Prospects. Cambridge Scholars Publishing. с. 70. ISBN 978-1-52-754874-9.
- ↑ Gabriele Cosentino (2020). Social Media and the Post-Truth World Order: The Global Dynamics of Disinformation. Springer Nature. с. 47. ISBN 978-3-03-043005-4.
- ↑ Mazzini, Silvia. Can Beppe Grillo's internet democracy work?. Al Jazeera. Процитовано 6 вересня 2019.
- ↑ The Citizen in Power. Beppe Grillo. Архів оригіналу за 18 червня 2012. Процитовано 18 червня 2013.
- ↑ Zero-Cost Politics. Beppegrillo.it. Архів оригіналу за 5 січня 2014. Процитовано 25 червня 2014.
- ↑ La denuncia di Latouche: 'Vogliono delegittimare Grillo e il M5S'. LaFucina (італ.). 20 листопада 2013. Архів оригіналу за 19 жовтня 2014. Процитовано 25 червня 2014.
- ↑ Grillo, il Movimento 5 stelle, e la Nonviolenza. Pressenza. 11 квітня 2013. Процитовано 25 червня 2014.
- ↑ Grillo, confessione a eletti M5S: 'Finzione politica l'impeachment di Napolitano'. Il Fatto Quotidiano (італ.). 30 жовтня 2013. Процитовано 14 травня 2015.