Хришћанска теозофија
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/03/Boehme_Portrait_1730.jpeg/220px-Boehme_Portrait_1730.jpeg)
Овај чланак је о езотеричном хришћанском покрету.
Теозофија, такође позната као Хришћанска теозофија и Бемеова теозофија, односи се на низ позиција унутар хришћанства које се фокусирају на постизање директног, непосредног знања о природи божанства и порекла и сврхе универзума. Она је окарактерисана као мистична и окултистичка филозофија[1]. Теозофија се сматра делом западног езотеризма, који верује да скривено знање или мудрост из древне прошлости нуди пут до просветљења и спасења.
Темељ хришћанске теозофије обично се приписује немачком филозофу Јакобу Бемеу.
Године 1875, појам "теозофија" је усвојен и оживљен од стране Теозофског друштва, езотеричне организације која је створила духовни покрет који се такође назива Теозофија[2]. У 20. веку, теозофија је постала предмет проучавања различитих научника западног езотеризма.
Етимологија и терминологија
[уреди | уреди извор]Теозофија потиче од грчке речи тхеосопхиа (θεοσοφια), која комбинује тхеос (θεος), "Бог"[3] и сопхиа (σοφια), "мудрост"[4]. Његово етимолошко значење је, према томе, "Божја мудрост"[5].
Појам теозофија појавио се (и на грчком и на латинском) у делима раних црквених очева[5], као синоним за теологију: теозофи су "они који знају божанске ствари". Термин је, међутим, током своје историје стекао различита значења.[6] Придев "теозоф" (θεοσοφος) "мудри у божанским стварима" је примењен од стране Иамблихуса на гимнозофисте (νυμνοσοφισται), тј. на индијске јогије или садхусе.[7]
Ученици езотеризма као што су Годвин и Фаивре разликовали су традицију религиозне илуминације од религијског система успостављеног крајем деветнаестог века од стране Хелене Блаватски позивајући се на ово друго са великим словом као Теозофија, а прво са малим словом као теозофија.[8][9] Следбеници Блаватски покрета су познати као Теозофи, док се присталице старије традиције називају теозофи.[8][9] Изазивајући одређену конфузију, чињеница је да је неколико Теозофа - као што је Ц. Ц. Мејси - такође били теозофи.[8][9]
Антоан Фаивре је предложио да се то назове "Бемеова теозофија".[10]
Историјски развој
[уреди | уреди извор]Антика и средњовековље
[уреди | уреди извор]Израз теозофија био је коришћен као синоним за теологију још у 3. веку нове ере. Дело Summa Philosophiae које је у 13. веку написао Роберт Гросетесте направило је разлику између теозофа и теолога. У овом раду, теозофи су описани као аутори инспирисани само светим књигама, док су теолози попут Псеудо-Дионисија Ареопагита и Оригена описани као особе чији је задатак био да објасне теозофију. Стога, термини су били супротни данашњем, стварном значењу.
Период од 16. до 19. века
[уреди | уреди извор]Током ренесансе, употреба термина се одвојила да би се односила на гностичко знање које нуди индивидуално просветљење и спасење кроз знање о везама за које се верује да уједињују њу или њега са светом божанских или посредних духова. Хришћанска теозофија настала је у Немачкој, у 16. веку. Била је у великој мери инспирисана радовима Парацелзуса (1493-1541). Овај термин још увек није достигао устаљено значење. Ипак, дело Теозофија Јоханеса Арбореуса из средине 16. века пружило је подугачко излагање, у коме ни једном није споменут езотеризам. У седамнаестом и осамнаестом веку, хришћанска теозофија и пијетизам су се уздигли као одговор на православље лутеранске реформације.
"У првој деценији 19. века, немачки обућар Јакоб Беме написао је опус импресивне дубине и оригиналности који је постао фундаменталан за једну од главних струја у историји западног езотеризма: хришћанска теозофија. У искреном покушају да разуме како је добар Бог могао да створи свет пун толико зла и патње, Беме је развио драматичну визионарску космогонију пуну алхемијских и парацелзијских референци, које су описивале рођене самог Бога из непознатих мистерија бездана."
Рад немачког, хришћанског мистика из 17. века Јакоба Бемеа (1575-1624) је веома допринео широј употреби речи теозофија, иако је Беме ретко користио овај израз у својим рукописима. Беме је овој речи дао ограничено значење, јасно стављајући до знања да не повезује природу са Богом. Бемеова дела су описана као фундаментална за хришћанску теозофију. У 17. веку је било релативно мало теозофа, али многи од њих су били плодни за развој теозофије. Изван Немачке, теозофа је још било и у Холандији, Енглеској, и Француској. Ову групу представљају Јан Баптист ван Хелмонт, Роберт Флуд, Џон Пордаг, Џејн Лид, Хенри Мор, Пјер Поаро, и Антоанет Борињон. Теозофи из овог периода су се често бавили природом користећи метод интерпретације заснован на специфичном миту или откровењу, примењујући активну машту не би ли извукли симболичка значења и наставили своју потрагу за знањем у циљу потпуног разумевања тих мистерија. Атанасијус Кирхер у свом делу Oedipus Aegyptiacus (1652) реч теозофија додељује метафизици везаној за стари Египат, као и нео-платонизму, тиме поново дајући реч једном од њених најчешће прихватаних значења, божанској метафизици.
У 18. веку, реч теозофија ушла је у ширу употребу међу неким филозофима. Ипак, овај израз је у речницима и енциклопедијама и даље био практично одсутан током целог осамнаестог века. Чешће је почео да се појављује од друге половине деветнаестог века. И сами теозофи су ретко користили овај израз, бар до средине средине деветнаестог века. Јохан Јакоб Брукер је у свом монументалном делу Historia critica philosophia (1741) укључио дугачко поглавље о теозофији. Укључио је теозофе, као и друге струје у езотерици, у оно што је тада била стандардна референца у историји филозофије. До осамнаестог века, реч теозофија је често коришћена у комбинацији са панозофијом, односно познавањем божанских ствари које се стичу дешифровањем наводних хијероглифа конкретног универзума. Термин теозофија је прикладније резервисан за обрнути процес контемплације о божанском како би се открио садржај конкретног универзума. У Енглеској, Роберт Хиндмарш, штампар са методистичком позадином, основао је 1783. године "Теозофско друштво" за превођење, штампање и дистрибуцију списа Сведенборга. Ово друштво је 1785. године преименовано у"Британско друштво за ширење доктрине нове цркве", које се састоји од веровања заснованих на Сведенборгу. У Француској, Дени Дидро дао је речи теозофија више пажње од других енциклопедија овог периода, укључујући чланак о њој у његовој Енциклопедији, објављеној током француског просветитељства. Чланак се углавном бавио Парацелсусом и суштински је плагирао Брукерову "Historia".
Групе попут Мартинистичког реда, који је 1891. године основао Папус, пратиле су теозофску струју блиско повезану са јудео-хришћанско-исламском традицијом и западним езотеризмом. Теозофи изван иницијативних друштава укључивали су људе попут Владимира Соловјева (1853-1900).
Опште карактеристике
[уреди | уреди извор]Фаивре је константовао да је Теозофија гноза која има утицај не само на спасилачке односе које индивидуа одржава са божанским светом, већ такође и на природу самог Бога, или божанских особа, и на природу универзума, порекло тог универзума, скривене структуре које су конституисане у свом сопственом стању, својој повезаности са човечанством и својим завршним циљевима.[11]
Теозофија заправо означава специфичан ток мисли или традиције у склопу модерних студија езотерије. Према томе, прати путању почињући од више модерног периода 15-тог века па надаље. Фаивре описује теозофску струју или теозофију као једну езотеричну струју међу седам других езотеричних струја у раној модерној Западној мисли (тј. алхемија, астрологија, нео-александријски херметизам, Кристијан Кабала, Парацелзус (тј. учење предсказања Парацелзуса), окутна филозофија и Розенкројцери).[12]
Фаивре је приметио да постоје очигледне сличности између ране теозофије и модерне теозофије, зато што обе играју значајну улогу у Западној езотерији и обе тврде да се баве мудрошћу из перспективе гностика. Али Фаивре такође тврди да постоје разлике, јер се заправо не ослањају на исте референце; и њихов стил је другачији. Референтни кодекс ране теозофије припада, у суштини, јеврејско-хришћанској врсти, док модерна теозофија открива већи универзални аспект.[13] Иако постоје многе разлике између хришћанске теозофије и покрета теозофије, започетог од стране Хелене Блаватски, разлике нису довољно битне да изазову непремостиву баријеру.[12][14]
Теозофи се баре анализом универзума, човечанства, божанства и реципрочном дејству које имају једни на друге. Полазна тачка за теозофе може бити знање о спољашњим стварима у свету или унутрашње искуство и циљ теозофа је да открије дубље значење у природном или божанском царству. Антоан Фаивре примећуједа теозоф посвећује своју енергију да изуми (у оригиналном смислу открије) артикулацију свих видљивих и невидљивих ствари, испитивајући и божанско и природно до најмањег детаља.[15] За знање које је стечено кроз медитацију, верује се да мења биће медитатора.
Фаивре је идентификовао три наведене карактеристике теозофије.[12]
Теозофија:
- Троугао Божанства/Човечанства/Природе: Инспирисана анализа која кружи кроз ова три угла. У склопу унутарбожанског; порекло, смрт и постављање човека повезаног са божанским и природним; Природом као живом, спољашњом, интелектуалном и материјалном. Све три сложене корелације се спајају путем интелекта и имагинативног процеса ума.
- Првенство митског: Креативна имагинација, спољашњи свет симбола, глифа, митова, усклађености, миријада (такође познато као мноштво), уједно са сликом, све заједно као универзална реалност за узајамно дејство сједињења од стране креативног ума.
- Приступ врховним световима: Буђење изнутра, инхерентно поседовање моћи да директно повеже божанске светове. Постојање посебне људске способности да створи ову повезаност. Способност да повеже и истражи све нивое реалности; заједничко продирање људског са божанским; да се повеже са свом стварношћу и доживи јединствено унутрашње буђење.
Наслеђе и одзив
[уреди | уреди извор]Научник езотерије Ваутер Ханеграф је описао хришћанску теозофију као једну од главних струја у историји Западне езотерије.[16]
Академско учење
[уреди | уреди извор]Хришћанска теозофија је мање истраживана област; општа историја никада није била написана.[12] Француски научник Антоан Фаивре се посебно интересовао за теозофе и просветитеље 18-тог и 19-тог века. Написао је докторску тезу о Карл вон Екартхаузен и хришћанској теозофији.[17] Научници езотерије су аргументисали да се Фаиверова дефиниција Западне езотерије ослања на његов стручњачки фокус на хришћанску теозофију, ренесансни херметизам и романтичарску натуралистичку филозофију, и према томе ствара идеални тип езотерије који не одговара свим езотеричним струјама.[18]
Референце
[уреди | уреди извор]- ^ Huss, Boaz (новембар 2013). „FORWARD, TO THE EAST: NAPTHALI HERZ IMBER'S PERCEPTION OF KABBALAH”. Journal of Modern Jewish Studies (на језику: енглески). 12 (3): 398—418. ISSN 1472-5886. doi:10.1080/14725886.2013.826464.
- ^ „Blavatsky, Helena Petrovna”. Dictionary of Gnosis & Western Esotericism. Приступљено 2019-05-24.
- ^ Liddell, Henry George (2009). Greek-English lexicon. Digitized by the Genealogical Society of Utah. OCLC 957365085.
- ^ „Encyclopedia of occultism & parapsychology”. Choice Reviews Online. 28 (10): 28—5441—28—5441. 1991-06-01. ISSN 0009-4978. doi:10.5860/choice.28-5441.
- ^ а б Faivre, Maurice (1994). „À propos de mémoire”. Hommes et Migrations. 1178 (1): 62—63. ISSN 1142-852X. doi:10.3406/homig.1994.2272.
- ^ Faivre, C.; Bellet, D. (2000). Journal of Porous Materials. 7 (1/3): 357—361. ISSN 1380-2224. doi:10.1023/a:1009691122195 http://dx.doi.org/10.1023/a:1009691122195. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ) - ^ Struck, Peter T., Iamblichus, de Mysteriis, Book I The de Mysteriis, Princeton University Press, стр. 489—506, ISBN 9780691188164, Приступљено 2019-05-24
- ^ а б в MISSING-VALUE, MISSING-VALUE, Chapter XII, Routledge, стр. 117—127, ISBN 9781351220989, Приступљено 2019-05-24
- ^ а б в Faivre, Antoine (1994). Access to Western esotericism. Albany: State University of New York Press. ISBN 0585053480. OCLC 42628596.
- ^ D'Arcier, Bruno Faivre; Andan, Odile; Raux*, Charles (1998). Transportation. 25 (2): 169—185. ISSN 0049-4488. doi:10.1023/a:1005042505063 http://dx.doi.org/10.1023/a:1005042505063. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ) - ^ Faivre, Antoan (1994). „Access to Western Esotericism”. SUNY Series in Western Esoteric Traditions.
- ^ а б в г Faivre, Antoan (2000). „Theosophy, Imagination, Tradition: Studies in Western Esotericism.”. SUNY Series in Western Esoteric Traditions.
- ^ Faivre, Antoan (2000). „Theosophy, Imagination, Tradition: Studies in Western Esotericism”. SUNY Series in Western Esoteric Traditions.
- ^ Hammer, Olav; Rothstein, Mikael (2013). Handbook of the Theosophical Current. BRILL. стр. Modern theosophy retains its western Hermetic motive, logic and end.... The continuities are greater than the differences. ISBN 9789004235977.
- ^ Faivre 1987
- ^ Hanegraf, Vauter (2013). „Western Esotericism: A Guide for the Perplexed”. London: Bloomsbury Press.
- ^ Goodrick-Clarke, Nicholas (2008). The Western Esoteric Traditions: A Historical Introduction. Oxford: Oxford University Press.
- ^ Goodrick-Clarke, Nicholas (2008). The Western Esoteric Traditions: A Historical Introduction. Oxford: Oxford University Press.
Литература
[уреди | уреди извор]- Faivre, Antoan (1987). Theosophy.