Петронас (генерал)
Петронас | |
---|---|
![]() | |
Датум рођења | 815, непозната вредност |
Датум смрти | 11. новембра 865 |
Родитељи | Marinos Theoktiste Phlorina |
Петронас (грч. Πετρωνᾶς; умро 11. новембра 865) био је истакнути византијски генерал и водећи аристократа средином 9. века. Петронас је био брат царице Теодоре, а самим тим и зет цара Теофила, под којим је напредовао у чин патрикија и место дроунгариоса из Вигла пука. Након Теофилове смрти, играо је улогу у окончању иконоборства, али је био по страни заједно са својим братом Вардом током малолетства његовог нећака, цара Михаила III, када је власт држао намесник Теоктист. Године 855. Петронас и Варда су охрабрили цара Михаила III да преузме контролу над владом: Теоктист је убијен, царица Теодора прогнана у манастир, Варда је постао Михаилов главни министар, а Петронас је добио задатак да води рат против Арапа. Године 863. постигао је поразну победу у бици код Лалакаона, подвигу који је означио постепени почетак византијске контраофанзиве на Истоку. Унаприеђен у магистрос и доместикос тон сцхолон, умро је 865.
Биографија
[уреди | уреди извор]Петронас је рођен од дроунгариоса Марина и Теоктисте и био је млађи брат Варде и царице Теодоре, жене цара Теофила . [1] [2] Три друге сестре, Каломарију, Софију и Ирину, забележио је Теофанов Настављач . [1]
Под царем Теофилом је постављен за команданта ( дроунгариоса ) гардијског пука ( тагма ) Вигле и подигнут у чин патрикија . [3] Године 842, док је цар Теофил лежао на самрти, Петронас и евнух Теоктист извршили су погубљење патрикија Теофоба, [3] [2] бившег хурамског обраћеника и војсковође, чије су се трупе побуниле и прогласиле га за цара у Синопи неколико година раније. [4] Међутим, упркос његовом сродству са царем Теофилом, прича се да је цар једном наредио да Петронаса скине голог и јавно бичеван зато што је саградио палату која је засенила кућу једне удовице, противно закону. Сама палата је тада срушена, а и грађевински материјал и плац остављени су удовици. [1] [3]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/65/Michael_III_with_Theodora_and_Theoktistos.png/250px-Michael_III_with_Theodora_and_Theoktistos.png)
Када је цар Теофил умро 842. године, царица Теодора је остављена као намесник свом малолетном сину, цару Михаилу III . Основан је намеснички савет на челу са царицом Теодором, заједно са Петронасом и Вардом и њиховим рођаком Сергијем Никетијатом . [5] Наводи се да је Петронас подстицао царицу Теодору да укине Теофилову иконокластичку политику, [1] што је на крају резултирало обнављањем поштовања икона у такозваном „ Тријумфу православља “ 11. марта 843. [6] [7] ] . [7] Убрзо након тога, логотет Теоктист успешно су избацили Петрона и Варду са стране, док је Никецијат погинуо у експедицији против критских Сарацена, остављајући министра евнуха као доминантну фигуру током Теодориног намесништва. [8]
Међутим, 855. године цар Михаило III је напунио петнаест година и тако је номинално постао пунолетан. Млади владар је почео да негодује због доминације своје мајке и Теоктиста, посебно након што су изабрали Евдокију Декаполитису за његову невесту, не обазирући се на Михаилову приврженост његовој љубавници, Евдокији Ингерини . [9] [10] Уз подршку својих ујака Варде и Петронаса, цар Михаило III је наредио да се Теоктист ухвати и убије крајем 855. године, док је Петронас спровео заточење царице и њених кћери у манастир . [1] Варда је сада уздигнут у чин Цезара и постао је ефективни гувернер Византијског царства. На овој позицији показао је изузетну енергију и способност, а међу најважнијим његовим политичким одлукама био је агресивнији став против Арапа на истоку. [11] Сходно томе, Петронас је постављен за стратега моћне Тракезије. У свом првом походу, против павликијана из Тефрике 856. године, опљачкао је свој пут кроз емират Мелитене и павликијанске земље до Самосате и Амиде у Горњој Месопотамији . Након што је продро дубље на арапску територију него било који византијски командант од почетка муслиманских освајања, вратио се као победник са много заробљеника. [3] [12]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/0d/Petronas_with_John_the_monk.png/250px-Petronas_with_John_the_monk.png)
Године 863., арапска војска, коју је предводио емир Мелитене, Умар ал-Акта (830—863), упала је дубоко у византијску територију, достигавши обалу Црног мора код Амисоса . Петронас је био задужен за све византијске трупе које су се окупљале да би се супроставиле инвазији, и кроз бриљантну координацију, три одвојене снаге су успеле да се приближе арапској војсци, опколе је и униште у бици код Лалакаона 3. септембра 863. године. [13] [14] [15] Петронас је однео главу свог пораженог непријатеља у Цариград, где га је његов нећак почастио тријумфалним уласком . Убрзо је подигнут у чин магистра и на место доместика схола (главног команданта војске). [3]
Пораз Арапа и њихових павликијанских савезника постао је прекретница у арапско-византијским ратовима . Овом победом Петронас и Варда су могли да обезбеде своје источне границе, ојачају византијску државу и поставе терен за византијска освајања 10. века. [1] [15] Византијски хроничари додају да победнички војсковођа није дуго живео после победе. Хагиографија, коју је написао савременик, тврди да је Петронас умро истог дана када и његов духовни отац Свети Антоније Млађи, две године и два месеца након што је разбио арапску војску. Сахрањен је у манастиру Гастрија, где је његов камени саркофаг постављен насупрот саркофага његове сестре, Свете царице Теодоре, и његових нећакиња. [1]
Референце
[уреди | уреди извор]- ^ а б в г д ђ е PmbZ, стр. 564.
- ^ а б Whittow 1996, стр. 154.
- ^ а б в г д ODB, "Petronas" (P. A. Hollingsworth), pp. 1644–1645.
- ^ ODB, "Theophobos" (P. A. Hollingsworth, A. Cutler), pp. 2067–2068.
- ^ Treadgold 1997, стр. 446.
- ^ Whittow 1996, стр. 154–155.
- ^ а б Treadgold 1997, стр. 446–447.
- ^ Treadgold 1997, стр. 447–450.
- ^ Jenkins 1987, стр. 160.
- ^ Treadgold 1997, стр. 450.
- ^ Jenkins 1987, стр. 160–161.
- ^ Treadgold 1997, стр. 450–451.
- ^ Jenkins 1987, стр. 162.
- ^ Treadgold 1997, стр. 453.
- ^ а б Whittow 1996, стр. 311.
Литература
[уреди | уреди извор]- Jenkins, Romilly James Heald (1987). Byzantium: The Imperial Centuries, AD 610–1071. Toronto: University of Toronto Press. ISBN 0-8020-6667-4.
- Kazhdan, Alexander, ур. (1991). The Oxford Dictionary of Byzantium. Oxford and New York: Oxford University Press. ISBN 0-19-504652-8.
- Treadgold, Warren (1997). A History of the Byzantine State and Society. Stanford, California: Stanford University Press. ISBN 0-8047-2630-2.