Охотско море
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/58/Sea_of_Okhotsk_map_hr.svg/200px-Sea_of_Okhotsk_map_hr.svg.png)
Охотско море је део Тихог океана лежи између Камчатке на истоку, Курилских острва на југоистоку, острва Хокаидо на југу, острва Сахалин на западу и азијског континента на северу и западу.[1] Са Јапанским морем је повезано преко Татарског и Лаперузовог мореуза. Зими пловидба по Охотском мору постаје тешка, или немогућа, због стварања леда. Због велике количине слатке воде, коју у море доноси Амур, салинитет се смањује што повећава тачку леђења мора. Осим Хокаида, који је Јапанско острво, Охотско море је окружено са свих страна руским територијама. Због тога се сматра да је под руским суверенитетом. Током Хладног рата совјетска пацифичка флота га је користила за своје подморнице са балистичким пројектилима, стратегија коју наставља Русија. На јапанском Охотско море се традиционално зове Хокаи што значи северно море. Међутим како се тај израз данас користи за европско Северно море, име му је промењено у Охотсуку-каи, што је превод руског имена.[2] Значајне морске луке су Магадан, Русија - становништво: 95.000.
Географија
[уреди | уреди извор]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6f/Sea-of-Okhotsk-Full-Map-Hokkaido-Kuril-Kamchatka-Sakhalin.png/200px-Sea-of-Okhotsk-Full-Map-Hokkaido-Kuril-Kamchatka-Sakhalin.png)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5b/Sea_of_Okhotsk_Season_Winter_Summer_2008.jpg/220px-Sea_of_Okhotsk_Season_Winter_Summer_2008.jpg)
Охотско море покрива површину од 1.583.000 km2 (611.000 sq mi), са средњом дубином од 859 m (2.818 ft) и максималном дубином од 3.372 m (11.063 ft). Оно је повезано са Јапанским морем са обе стране Сахалина: на западу кроз Сахалински и Тартарски залив; на југу кроз мореуз Ла Перуза.
Зими је пловидба Охотским морем отежавана ледом.[3] Ледене плоче се формирају због велике количине слатке воде из реке Амур, снижавајући салинитет горњих нивоа, често подижући тачку смрзавања површине мора. Распрострањеност и дебљина леда зависи од многих фактора: локације, доба године, водених струја и температуре мора.[4]
Хладан ваздух из Сибира формира морски лед у северозападном Охотском мору. Како се лед формира, он избацује со у дубље слојеве. Ова тешка вода тече на исток према Пацифику, носећи кисеоник и хранљиве материје, подржавајући богат живот у мору. Охотско море се на неким местима загрејало за чак 3 °C (5,4°F) од прединдустријских времена, три пута брже од глобалне средње вредности. Загревање инхибира стварање морског леда и такође помера рибље популације на север. Улов лососа на северној јапанској обали је опао за 70% у последњих 15 година, док се улов руског чума повећао четири пута.[5]
Са изузетком Хокаида, једног од јапанских острва, море је са свих страна окружено територијом под управом Руске Федерације. Јужни Сахалин и Курилска острва су били под управом Јапана до 1945. Јапан полаже право на јужна Курилска острва и назива их Северним територијама.[6]
- Галерија
Опсег
[уреди | уреди извор]Међународна хидрографска организација дефинише границе Охотског мора на следећи начин:[7]
::На југозападу. Североисточне и северне границе на Јапанском мору [у мореузу Ла Пероусе (Соја Кајкио). Линија која спаја Сони Мисаки и Ниши Ноторо Мисаки (45°55' N). Од рта Туик (51°45' N) до рта Сушчева].
::На југоистоку. Линија која иде од Носјапу Саки (рт Ношап, 43°23'N) на острву Хокаидо (Језо) преко Курилских или Тисимских острва до рта Лопатка (јужна тачка Камчатке) тако да су све уске воде између Хокусију и Камчатке укључене у Охотско море.
Историја
[уреди | уреди извор]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/23/Generalkarte_Russisches_Reich_1792_2.jpg/220px-Generalkarte_Russisches_Reich_1792_2.jpg)
Пре-модерна историја
[уреди | уреди извор]Охотски народ и каснија култура Ајину, народ који се бави приобалним риболовом и ловаци-сакупљачи, налазили су се око земаља које окружују Охотско море, као и у северном Јапану.[8]
Европско истраживање и насељавање
[уреди | уреди извор]Руски истраживачи Иван Москвитин и Василиј Појарков били су први Европљани који су посетили Охотско море (и, вероватно, острво Сахалин[9]) током 1640-их. Холандски капетан Мартен Герицз Вриес у Брескенсу ушао је у Охотско море са југоистока 1643. године и уцртао делове обале Сахалина и Курилских острва, али није запазио да су Сахалин и Хокаидо острва. Током овог периода, море је понекад било познато као Камчатско море.[10]
Лов на китове
[уреди | уреди извор]Гренландски китови су први пут ухваћени 1847. године, а доминирали су уловом између 1852. и касних 1860-их.[11] Између 1850. и 1853. већина флоте је отишла у регион Беринговог мореуза да лови китове, али интензивна конкуренција, лоши услови на леду и опадајући улов приморали су флоту да се врати у Охотско море. Од 1854. до 1856. године мором је крстарило у просеку преко 160 пловила сваке године. Како је улов опао између 1858. и 1860. године, флота се вратила у регион Беринговог мореуза.[12]
Модерна историја
[уреди | уреди извор]Јужни Сахалин је био под управом Јапана као префектура Карафуто од 1907. до 1949. Курилска острва су била јапанска од 1855. и 1875. до краја Другог светског рата 1945. Након тога, Совјетски Савез је повратио своју територију.
Током Хладног рата, Охотско море је било поприште неколико успешних операција Америчке морнарице (укључујући операцију Ајви Белс) за прислушкивање подводних комуникационих каблова Совјетске морнарице. Ове операције су документоване у књизи Блаф слепог човека: Неиспричана прича о америчкој подморничкој шпијунажи. Ово море (и околина) су такође били поприште совјетског напада на Лет 007 Кореан Ер Лајна 1983. Совјетска Пацифичка флота је користила ово море као подморнички бастион за балистичке ракете,[13] што је стратегија коју Русија наставља.
Истраживање нафте и гаса
[уреди | уреди извор]На прагу Охотског мора, који се протеже дуж обале, идентификовано је 29 зона могуће акумулације нафте и гаса. Укупне резерве се процењују на 3,5 милијарди тона еквивалентног горива, укључујући 1,2 милијарде тона нафте и 1,5 милијарди кубних метара гаса.[14]
Дана 18. децембра 2011, руска платформа за бушење нафте Колскаја[15][16] се преврнула и потонула у олуји у Охотском мору, неких 124 km (77 mi) од острва Сахалин, где је одвучена са Камчатке. Наводно, њене пумпе су отказале, због чега се препунила водом и потонула. На платформи је било 67 људи, од којих су 14 спасили Магадан и тегљач Натфтогаз-55. Платформа је била под управом компаније која ради за руски енергетски гигант Гаспром.[17][18][19]
Референце
[уреди | уреди извор]- ^ Kon-Kee Liu; Atkinson, Larry (јун 2009). Carbon and Nutrient Fluxes in Continental Margins: A Global Synthesis. Springer. стр. 331—333. ISBN 978-3-540-92734-1. Приступљено 29. 11. 2010.
- ^ „Охота”. Вода России (на језику: руски). Приступљено 2020-06-15.
- ^ „Sea of Okhotsk - Economic aspects”. Encyclopedia Britannica (на језику: енглески). Приступљено 2019-11-14.
- ^ Watanabe, Tatsuro; Ikeda, Motoyoshi; Wakatsuchi, Masaaki (2004). „Thermohaline effects of the seasonal sea ice cover in the Sea of Okhotsk”. Journal of Geophysical Research: Oceans (на језику: енглески). 109 (C9). Bibcode:2004JGRC..109.9S02W. ISSN 2156-2202. doi:10.1029/2003JC001905.
- ^ „How climate change is triggering a chain reaction that threatens the heart of the Pacific”. Washington Post (на језику: енглески). Приступљено 2019-11-14.. Print 15nov19, pp A1, A12, A13.
- ^ Bruce A. Elleman, Michael R. Nichols, Matthew J. Ouimet. „A Historical Reevaluation of America's Role in the Kuril Islands Dispute”. Pacific Affairs. 71 (4). (Winter, 1998–1999), pp. 489–504
- ^ Limits of Oceans and Seas (PDF). International Hydrographic Organization. 172 (3rd изд.). 1953. стр. 32—33. Bibcode:1953Natur.172R.484.. S2CID 36029611. doi:10.1038/172484b0. Приступљено 15. 6. 2020.
- ^ „ウェブマガジン カムイミンタラ ~北海道の風土・文化誌 :オホーツク文化人とモヨロ貝塚 網走 流氷とともにやってきた古代民族の謎とロマンに魅せられた父子三代と研究者たち” ["Web Magazine Kamuy Mintara ~Hokkaido's Climate and Culture Magazine: Okhotsk Culture and Moyoro Shell Mounds Abashiri Three generations of fathers and sons and researchers fascinated by the mystery and romance of ancient peoples who came along with the drift ice".]. kamuimintara.net. Приступљено 2019-07-10.
- ^ Stephan, John J. (1971), Sakhalin: a history, Clarendon Press, стр. 11
- ^ „Plate LXXXVII. Fig. 2. World.”, Encyclopaedia Britannica, II (1st изд.), Edinburgh: Colin Macfarquhar, 1771
- ^ Vaughan, R. (1984). "Historical survey of the European whaling industry". In Arctic Whaling: Proceedings of the International Symposium, pp. 121-145. University of Groningen.
- ^ Bockstoce, John (1986). Whales, Ice, & Men: The History of Whaling in the Western Arctic
. University of Washington Press. ISBN 0-295-97447-8.
- ^ Acharya, Amitav (март 1988). „The United States Versus the USSR in the Pacific: Trends in the Military Balance”. Contemporary Southeast Asia. Institute of Southeast Asian Studies. 9 (4): 293. ISSN 1793-284X. JSTOR 25797972.
- ^ „Magadan Region”. Kommersant, Russia's Daily Online. Архивирано из оригинала 25. 10. 2007. г. Приступљено 22. 1. 2007.
- ^ „Technical details of the rig”. Архивирано 2011-02-02 на сајту Archive.today www.amngr.ru
- ^ „Rig Data: Kolskaya”. Rigzone. Архивирано из оригинала 2012-01-03. г. Приступљено 2011-12-19.
- ^ „Russian oil rig sinks, leaving many missing”. CNN. 18. 12. 2011. Приступљено 18. 12. 2011.
- ^ „Kolskaya Sinks Offshore Russia”. Rigzone. Приступљено 13. 8. 2012.
- ^ „Blog Archive » Rig Kolskaya Lost”. Shipwreck Log. 18. 12. 2011. Приступљено 13. 8. 2012.
Литература
[уреди | уреди извор]- Bockstoce, John (1986). Whales, Ice, & Men: The History of Whaling in the Western Arctic
. University of Washington Press. ISBN 0-295-97447-8.
- Limits of Oceans and Seas (PDF). International Hydrographic Organization. 172 (3rd изд.). 1953. стр. 32—33. Bibcode:1953Natur.172R.484.. S2CID 36029611. doi:10.1038/172484b0. Приступљено 15. 6. 2020.
- Kon-Kee Liu; Atkinson, Larry (јун 2009). Carbon and Nutrient Fluxes in Continental Margins: A Global Synthesis. Springer. стр. 331—333. ISBN 978-3-540-92734-1. Приступљено 29. 11. 2010.
- Oude Elferink, Alex G. (2001). „The Sea of Okhotsk Peanut Hole De facto Extension of Coastal State Control”. Ур.: Olav Schram Stokke. Governing High Seas Fisheries: The Interplay of Global and Regional Regimes. Oxford University Press. стр. 178—194. ISBN 9780198299493. doi:10.1093/acprof:oso/9780198299493.003.0007. Приступљено 1. 11. 2013.
- Kondratyev, A. Y., Litvinenko, N. M., Shibaev, Y. V., Vyatkin, P. S., & Kondratyeva, L. F. (2000). "The breeding seabirds of the Russian Far East". Seabirds of the Russian Far East, 37-81.
- Henry Kneeland, of New Bedford, July 27, 1849, Old Dartmouth Historical Society (ODHS); Shepherdess, of Mystic, August 8, 1849, Nicholson Whaling Collection (NWC).
- Charles Phelps, of Stonington, June 8–21, 1852, NWC; Pacific, of Fairhaven, June 3, 1855, NWC; Cicero, of New Bedford, June 18, 1861, Kendall Whaling Museum (KWM); Josephine, of New Bedford, May 3–7, 1864, May 18–23, 1865, May 18–20, 1866, KWM.
- Daniel Wood, of New Bedford, May 19, 1855, May 30, 1854; Covington, of Warren, May 29, 1855, June 6, 1854; Charles Phelps, of Stonington, June 8, 1852, NWC.
- William Wirt, of New Bedford, June 10, 1854; Louisa, of New Bedford, May 26, 1858, NWC; Cicero, of New Bedford, June 19, 1861, KWM.
- Storfursten Constantin, of Helsinki, June 1860. In Lindholm, O. V., Haes, T. A., & Tyrtoff, D. N. (2008). Beyond the frontiers of imperial Russia: From the memoirs of Otto W. Lindholm. Javea, Spain: A. de Haes OWL Publishing.
- Lexington, of Nantucket, June 7, 1855, Nantucket Historical Association; Mary, of Edgartown, June 14, 1855, NWC.
- Cicero, of New Bedford, June 8, 1855, KWM.
- Cicero, June 8–10, 1855, KWM; Daniel Wood, June 11, 1855; Rebecca Sims, of New Bedford, June 13, 1855, KWM; Mary, June 14, 1855; Pacific, June 14, 1855; William Wirt, June 18, 1855, NWC.
- National Geospatial-Intelligence Agency (2014). Sailing Directions (Enroute): East Coast of Russia.. U.S. Government, Springfield, Virginia.
- Chaussonnet, Valerie (1995). Native Cultures of Alaska and Siberia. Arctic Studies Center. ISBN 1-56098-661-1.. Washington, D.C. 112p.
- „1689, Nerchinsk – Russia”. China's External Relations.
- Voskressenski, Alexei D. (2002). Russia and China: A Theory of Inter-State Relations. Routledge. стр. 107—108. ISBN 978-0700714957.
- Solnick, Steven (29. 5. 1996). „Asymmetries in Russian Federation Bargaining” (PDF). The National Council for Soviet and East European Research: 12. Архивирано (PDF) из оригинала 09. 10. 2022. г.
- Chuman, Mizuki. „The Rise and Fall of Power-Sharing Treaties Between Center and Regions in Post-Soviet Russia” (PDF). Demokratizatsiya: 146. Архивирано (PDF) из оригинала 09. 10. 2022. г.
- Ohyi, Haruo (1975). „The Okhotsk Culture, a Maritime Culture of the Southern Okhotsk Sea Region”. Ур.: Fitzhugh, William. Prehistoric Maritime Adaptations of the Circumpolar Zone. стр. 123—58. ISBN 978-3-11-088044-1. doi:10.1515/9783110880441.123.
- Okada, Atsuko (1998). „Maritime Adaptations in Hokkaido”. Arctic Anthropology. 35 (1): 340—9. JSTOR 40316474.
Спољашње везе
[уреди | уреди извор]- Overview of Okhotsk region (PDF)
- „Overview of Okhotsk region (PDF)” (PDF). Архивирано 2012-02-07 на сајту Wayback Machine