Нестайко Всеволод Зіновійович
Всеволод Нестайко | ||||
---|---|---|---|---|
![]() | ||||
Народився | 30 січня 1930 Бердичів, Українська СРР, СРСР | |||
Помер | 16 серпня 2014 (84 роки) Київ, Україна | |||
Поховання | Байкове кладовище | |||
Громадянство | ![]() ![]() | |||
Національність | українець | |||
Діяльність | прозаїк, дитячий письменник | |||
Alma mater | Філологічний факультет Київського університету[d] (1952) | |||
Мова творів | українська | |||
Роки активності | 1956—2014 | |||
Жанр | фантастика | |||
Magnum opus | «Тореадори з Васюківки» | |||
Батько | Зіновій Нестайко | |||
Нагороди | ||||
| ||||
![]() | ||||
![]() | ||||
Все́волод Зінов́ійович Неста́йко (30 січня 1930, Бердичів, Житомирська область, Українська СРР, СРСР — 16 серпня 2014, Київ, Україна) — український радянський письменник-прозаїк, класик сучасної української дитячої літератури. Найбільш відомий за повістю «Тореадори з Васюківки».[1]
Для його творів характерна людяність, доброта і світлий погляд на життя, а також надзвичайне почуття гумору, яке з дитинства впливає на ваше власне і потім не полишає вас усе життя. Найпопулярніший твір — трилогія «Тореадори з Васюківки» («Надзвичайні пригоди Робінзона Кукурузо та його вірного друга й однокласника Павлуші Завгороднього в школі, удома та на безлюдному острові поблизу села Васюківки» 1964, «Незнайомець із 13-ї квартири, або Викрадачі шукають потерпілого» 1966, «Таємниця трьох невідомих, або Повість про те, як посварилися Іван Васильович з Павлом Денисовичем і що з того вийшло» 1970[2])
Всеволод Зіновійович Нестайко народився 30 січня 1930 року в місті Бердичів Житомирської області, що на той час входило до складу УРСР, у родині службовця та вчительки.
Його батько, Зіновій Нестайко, в молодості був січовим стрільцем, вояком Української галицької армії. Наприкінці 1920-х рокі, змінивши погляди зважився переїхати із Західної України, яка тоді була у складі Польщі в УСРР. Працював у Проскурові (нині — Хмельницький) на цукровому заводі, пізніше переїхав у Бердичів. 1933 року Зіновія заарештували, звинувативши у шпигунстві на користь «імперіалістичних держав», згадавши службу в Австро-Угорській армії в часи Першої світової війни, духовну семінарію, знання п'яти іноземних мов, а також заслуги його батька Діонізія Порфировича Нестайка, греко-католицького декана, який керував парафією в Бучачі. Більше Всеволод батька не бачив — у пам'яті хлопчика лишився тільки смак цукерок, які той дав синові, коли по нього прийшли[3].
Мати — викладачка російської словесності (з 1913 р.).[4]
Після смерті батька, рятуючись від голоду, сім'я переїхала до родичів у Київ. Мати Всеволода працювала вчителькою і родина проживала у приміщенні в школі.
У дитинстві разом із сусідом та однолітком Вітасиком Дяченком читали книжки: Миколи Трублаїні («Лахтак», «Шхуна „Колумб“»), Джека Лондона, Жуля Верна, Бориса Житкова та мріяли стати капітанами далекого плавання. Як виявилось, через особливості зору Нестайко не міг стати моряком, а сусід таки став капітаном[2].
Через постійні хвороби не зміг виїхати з Києва, коли почалася німецько-українська війна, і разом з матір'ю залишався в столиці під час окупації.[4]
Після звільнення Києва Всеволод закінчив 10-літню загальну середню школу з одною четвіркою в табелі, зі срібною медаллю. Через обставини нацистської окупації та війни не вчився у 5-му та 9-му класах. Курс 9-го класу пройшов самостійно за два місяці[2]. У школі з ним заприятелював Малаков Георгій Васильович, який пізніше зробив ілюстрації для деяких його книжок[5].
Після школи вступив на слов'янське відділення філологічного факультету Київського університету імені Тараса Шевченка, яке закінчив у 1952 році.
В 1950 році, Всеволод починає працювати літредактором-коректором в дитячому журналі «Барвінок». У «Барвінку» Нестайко почав друкуватися й спілкуватися із іншими письменниками — Юрієм Яновським, Павлом Тичиною, Наталею Забілою, Оксаною Іваненко, Максимом Рильським. Після закінчення навчання в університеті в 1952 році, Всеволод працює в редакції журналу «Дніпро», видавництві «Молодь». З 1956 по 1987 рік завідував редакцією у видавництві дитячої літератури «Веселка». В 1956 році виходить перша книжка під назвою «Шурка і Шурко» і цього ж року Всеволод Зіновійович вступає до Спілки письменників.
- Дід, отець Денис Нестайко, багаторічний парох (настоятель) міста Бучача, бучацький декан УГКЦ, знаний український громадський діяч Бучацького повіту. Письменник неодноразово перебував у Бучачі[6], передав для Бучацького районного краєзнавчого музею особисті речі родичів.
- Батько, Зіновій Нестайко, народився в Чернелиці; закінчив гімназію в місті Бучачі, під час Першої світової війни був українським січовим стрільцем. Воював у лавах УГА, потрапив у польський табір полонених. Працював у Проскурові на цукроварні[7]. 1933 року заарештований чекістами; загинув у концентраційному таборі[1].
- Мама письменника викладала російську мову та літературу. Під час Першої світової війни була сестрою милосердя Російської армії.[8] Після смерті батька в 1930-тих роках переїхала з сином у Київ, де під час нацистської окупації організувала маленьку підпільну школу[2].
- Дружина — літературознавиця Світлана Щолокова (1931—2015), викладачка Київського національного університету імені Тараса Шевченка.
- Донька — літературознавиця, мовознавиця Олена Максименко, кандидат філологічних наук.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/48/%D0%9F%D1%80%D0%BE%D1%89%D0%B0%D0%BD%D0%BD%D1%8F_%D0%B7_%D0%92_%D0%9D%D0%B5%D1%81%D1%82%D0%B0%D0%B9%D0%BA%D0%BE%D0%BC.jpg/160px-%D0%9F%D1%80%D0%BE%D1%89%D0%B0%D0%BD%D0%BD%D1%8F_%D0%B7_%D0%92_%D0%9D%D0%B5%D1%81%D1%82%D0%B0%D0%B9%D0%BA%D0%BE%D0%BC.jpg)
Витяг із першого оповідання, що написав у вісім років, про відважного мисливця, який полював на бенгальського тигра в Африці: «Ноги в мисливця були волосаті, як у всіх чоловіків».[2]
![]() |
А коли я став по-справжньому дорослим, мені страшенно захотілося повернутись назад у дитинство — догратися, досміятися, добешкетувати... Вихід був один — стати дитячим письменником. Так я й зробив. І, пам'ятаючи своє невеселе дитинство, я намагався писати якомога веселіше.[9] | ![]() |
П'ятдесятирічний шлях у дитячій літературі засвідчив виданням близько сорока книжок оповідань, казок, повістей і п'єс. Перше оповідання для дітей Всеволод Нестайко надрукував у журналі «Барвінок» в 24 роки. Також друкувався у «Піонерії». Перша книжка «Шурка і Шурко» побачила світ у 1956 році[1][2].
За його повістями та оповіданнями поставлено короткометражна стрічка «Тореадори з Васюківки» (1965), фільми «Одиниця з обманом» (1984), «Чудеса в Гарбузянах» (1986).
На початку 2000 року надрукував у «Барвінку» свою нову повість-казку «Ковалі Щастя, або Новорічний детектив»[2].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/uk/thumb/a/a1/%D0%9C%D0%BE%D0%B3%D0%B8%D0%BB%D0%B0_%D0%92%D1%81%D0%B5%D0%B2%D0%BE%D0%BB%D0%BE%D0%B4%D0%B0_%D0%9D%D0%B5%D1%81%D1%82%D0%B0%D0%B9%D0%BA%D0%B0_%28W%29.jpg/160px-%D0%9C%D0%BE%D0%B3%D0%B8%D0%BB%D0%B0_%D0%92%D1%81%D0%B5%D0%B2%D0%BE%D0%BB%D0%BE%D0%B4%D0%B0_%D0%9D%D0%B5%D1%81%D1%82%D0%B0%D0%B9%D0%BA%D0%B0_%28W%29.jpg)
2004 року Всеволод Нестайко разом із поетом та редактором Іваном Малковичем опрацювали та опублікували нову авторську редакцію книги «Тореадори з Васюківки». Твір позбавлено деяких неминучих ідеологічних нашарувань минулої доби, деталей, незрозумілих сучасному, а тим паче майбутньому читачеві. З'явилися й нові епізоди[9].
Вів програму на Національному радіо України «Радіобайка Всеволода Нестайка»[2].
Жив на Липках у Києві. В останні місяці життя осліп, тяжко хворів на цукровий діабет[10]. Помер на 85-му році життя 16 серпня 2014 року. Похований разом із дружиною на Байковому кладовищі (ділянка № 33).
- «Тореадори з Васюківки» (трилогія) (1973):
- «Пригоди Робінзона Кукурузо» (1964) — повість;
- «Незнайомець з тринадцятої квартири» (1966);
- «Таємниця трьох невідомих» (1970) — повість;
- «В Країні Сонячних Зайчиків» (трилогія) (1994):
- «Шура і Шурко» (1956) — збірка оповідань;
- «Це було в Києві» (1957) — збірка оповідань;
- «Марсіанський жених» (1968) — п'єса;
- «Робінзон Кукурузо» (1970) — п'єса;
- «Вітька Магеллан» (1975) — п'єса;
- «Олексій, Веселесик і Жарт-птиця» (1975) — повість-казка;
- «Одиниця з обманом» (1976) — повість;
- «Пригоди Грицька Половинки» (1978) — повість;
- «Пригоди журавлика» (1979) — повість;
- «Незвичайні пригоди у лісовій школі» (1981) — повість;
- «Загадка старого клоуна» (1982) — повість-казка;
- «Пересадка серця» (1983) — п'єса;
- «Чудеса в Гарбузянах» (1984) — повість;
- «П'ятірка з хвостиком» (1985) — повість;
- «Таємниця Віті Зайчика» (1986) — повість;
- «Скринька з секретом» (1987) — повість;
- «Слідство триває» (1989) — збірка п'єс;
- «Таємничий голос за спиною» (1990) — збірка детективів;
- «Казкові пригоди Грайлика» (1994) — повість;
- «Чорлі» (1995) — повість-казка;
- «Ковалі Щастя, або Новорічний детектив» (~2003)[2] — детективна казка;
- «Чарівні окуляри» (2006) — повість-казка;
- «Найновіші пригоди Косі Вуханя та Колька Колючки» (2009) — продовження повісті.
- «Дивовижні пригоди незвичайної принцеси» (2010)
- Орден
Указом Президента України Віктора Ющенка № 53/2010 від 20 січня письменника нагороджено Орденом князя Ярослава Мудрого V ступеня (2010)[11][12].
- Літературні премії
- Премія імені Лесі Українки (1982) — За повість-казку «Незвичайні пригоди в лісовій школі»[1].
- Премія імені Миколи Трублаїні — За повість-казку «Незнайомка з Країни Сонячних Зайчиків»[1].
- Премія імені Олександра Копиленка — За казку «Пригоди їжачка Колька Колючки та його вірного друга і однокласника зайчика Косі Вуханя» (1978)[1].
- Друга Премія Першого Всесоюзного конкурсу на найкращу книгу для дітей — За повість в оповіданнях «П'ятірка з хвостиком»[1].
- Відзнака «Золотий письменник України», 2012[13].
- Міжнародні нагороди фільмів, які знято по мотивах творів Нестайка
- Гран-прі Міжнародного кінофестивалю в Мюнхені (1968) — За телефільм «Тореадори з Васюківки»[1].
- Головна премія Міжнародного фестивалю в Алегзандрії (Австралія, 1969) — За телефільм «Тореадори з Васюківки»[1].
- Премія Всесоюзного кінофестивалю в Києві (1984) — За кінофільм «Одиниця „з обманом“»[1].
- Спеціальний приз на кінофестивалі в Габровому (Болгарія, 1985)[1].
1979 року ухвалою Міжнародної ради з дитячої та юнацької літератури трилогію «Тореадори з Васюківки» внесено до «Особливого почесного списку Г. К. Андерсена» (Special Hans Christian Andersen Honor List) як один із найвидатніших творів сучасної дитячої літератури[14][1][2].
Багато сучасних українських письменників схвально відгукуються про творчість Всеволода Нестайка,[15] вважають його класиком та майстром слова.[16][17]
В Бердичеві відбувся Перший літературно-мистецький конкурс імені В. Нестайка[18].
Згідно з соцопитуваннями, які провели у 1990—1992 роках Державна бібліотека для дітей та Міністерство культури України — твори Всеволода Нестайка визнано лідерами читацького зацікавлення[2].
У Києві є Бібліотека імені Всеволода Нестайка для дітей.
У Кременчуці колишня Центральна міська бібліотека для дітей ім. І. Ф. Торубари стала філією №3 імені Всеволода Нестайка Кременчуцької міської публічної бібліотеки[19]
- ↑ а б в г д е ж и к л м н Всеволод Нестайко (30 січня 1930—16 серпня 2014). Сайт видавництва «А-ба-ба-га-ла-ма-га». Архів оригіналу за 22 червня 2013. Процитовано 17 грудня 2011.
- ↑ а б в г д е ж и к л м Кацун Юлія (29 січня 2003). Всеволод НЕСТАЙКО: «Незалежність України залежить від української дитячої літератури». щоденна всеукраїнська газета «День». Архів оригіналу за 22 червня 2013. Процитовано 18 грудня 2011.
- ↑ 1930 .— народився Всеволод Нестайко, дитячий письменник. // УІНП, 30 січня 2020
- ↑ а б УІНП. 1930 - народився Всеволод Нестайко, дитячий письменник. УІНП (укр.). Процитовано 15 квітня 2024.
- ↑ Малаков Д. В.. «Оті два роки… У Києві при німцях» (2002), с. 298.
- ↑ Мельничук Б., Федечко М. Нестайко Всеволод Зіновійович… — С. 413.
- ↑ Барановська С. Рід Нестайків // Бучач і Бучаччина. Історично-мемуарний збірник / ред. колегія Михайло Островерха та інші. — Ню Йорк — Лондон — Париж — Сидней — Торонто : НТШ, Український архів, 1972. — Т. XXVII. — С. 371.
- ↑ Пам'ятаючи своє невеселе дитинство, я намагався писати якомога веселіше // Нова Тернопільська газета. — Тернопіль, 2015. — № 4 (740) (4-—10 лют.). — С. 7.
- ↑ а б В. Нестайко. Від автора, Всеволод Нестайко. видавництво «А-ба-ба-га-ла-ма-га». офіційний сайт видання. Архів оригіналу за 22 червня 2013. Процитовано 17 грудня 2011.
- ↑ Всеволод Нестайко понад усе мріяв пережити дитинство наново — сонячно, весело, цікаво
- ↑ Патріарху української дитячої літератури Всеволоду Нестайку виповнюється 80 років. Архів оригіналу за 21 серпня 2014. Процитовано 18 серпня 2014.
- ↑ Ющенко нагородив орденом автора трилогії Тореадори з Васюківки
- ↑ Золоті письменники України. Нагороджені
- ↑ 1979, International Year of the Child: Special Hans Christian Andersen Honor List 1979; a Selection of Outstanding Children's Books from 19 Countries. — København. Stougaard Jensen, 1979 — 44 P.(англ.)
- ↑ Іван Андрусяк: «Що цікавіший текст, то менший він має резонанс» // Закарпаття Онлайн, 04.08.2010.
- ↑ Ірена Карпа: «Моя порада всім письменникам-початківцям: доки у вас нема дітей — арбайтен, арбайтен, ніхт капітулірен!» // Друг читача, 29.07.2013.
- ↑ Антон Санченко. Знов за рибу гроші [Архівовано 25 грудня 2013 у Wayback Machine.] // Журнал «Країна», № 49 (202), 19.12.2013.
- ↑ Побережний, Олексій (02.02.2019). Перший літературно-мистецький конкурс імені В. Нестайка відбувся у Бердичеві (українська) . Процитовано 05.02.2019.
- ↑ У назві бібліотеки Кременчука увічнили пам'ять Всеволода Нестайка. Інтернет-видання «Полтавщина» (укр.). 27 серпня 2024. Процитовано 28 серпня 2024.
- Всеволод Нестайко (30 січня 1930—16 серпня 2014). Сайт видавництва «А-ба-ба-га-ла-ма-га». Архів оригіналу за 22 червня 2013. Процитовано 17 грудня 2011.
- 1930 — народився Всеволод Нестайко, дитячий письменник // УІНП, 30 січня 2020
- ВСЕВОЛОД НЕСТАЙКО. БІОГРАФІЯ
- Твори В. Нестайка в е-бібліотеці «Чтиво»
- в бібліотеці ukrcenter.com
- Про В. Нестайка та його твори
- Всеволод Нестайко: біографія, твори, афорізми // UaModna, 30 січня 2015
- Книжки Нестайка на Читанці
- Казки Всеволода Нестайко на проєкті Дерево Казок
- Марченко Наталя. Сонячний зайчик людської самотності [нарис життя і творчості В. З. Нестайка] // Всеволод Нестайко: "я все життя писав саме для дітей — писав з любов‘ю, болем і тривогою: біобібліогр. нарис. — К. : НБУ для дітей. — 2011. — Вип. 2. — 96 с. — (Серія «Дитячі письменники України»). — С. 4–33. https://chl.kiev.ua/MBM/Book/Show/177
- Він робив дітей щасливими. // Демократична Україна. — 2015. — № 32 (24079) (серп.).
- Мельничук Б., Федечко М. Нестайко Всеволод Зіновійович // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2010. — Т. 4 : А — Я (додатковий). — С. 413. — ISBN 978-966-528-318-8.
- Нестайко Всеволод Зіновійович // Українська літературна енциклопедія : у 3 т. / відп. ред. І. О. Дзеверін. — К. : Головна редакція УРЕ, 1988—1995.
- Народились 30 січня
- Народились 1930
- Уродженці Бердичева
- Померли 16 серпня
- Померли 2014
- Померли в Києві
- Поховані на Байковому кладовищі
- Випускники філологічного факультету Київського університету
- Кавалери ордена князя Ярослава Мудрого V ступеня
- Лауреати літературної премії імені Лесі Українки
- Золоті письменники України
- Письменники Києва
- Радянські прозаїки
- Радянські дитячі письменники
- Прозаїки України XX століття
- Дитячі письменники України XX століття
- Прозаїки України XXI століття
- Дитячі письменники України XXI століття
- Письменники-фантасти СРСР
- Українські письменники-фантасти
- Автори детективної прози України
- Автори пригодницької прози України
- Перебували в Бучачі
- Всеволод Нестайко