Западна Сахара
Западна Сахара الصحراء الغربية (арапски) Taneẓroft Tutrimt (берберски) Sáhara Occidental (шпански) | |
---|---|
Спорна територија | |
![]() Мапа Западне Сахаре | |
Координате: 25° N 13° W / 25° С; 13° З | |
Земље |
|
Највећи град | Ел Ајун |
Површина | |
• Укупно | 266,000 km2 (103,000 sq mi) |
Становништво | |
• Укупно | 538,755[1] |
• Густина | 2,03/km2 (530/sq mi) |
(2016) | |
ISO 3166 код | EH |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/26/Flag_of_the_Sahrawi_Arab_Democratic_Republic.svg/220px-Flag_of_the_Sahrawi_Arab_Democratic_Republic.svg.png)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/32/Western_sahara_landscape.jpg/220px-Western_sahara_landscape.jpg)
Западна Сахара (арап. الصحراء الغربية [aṣ-Ṣaḥrā’ al-Gharbīyah], берб. Taneẓroft Tutrimt, шпан. и фра. Sahara Occidental) је посебна несуверена територија на северозападу Африке.[2] Територија је предмет спора између суверене државе Мароко и војно-политичке организације Полисарио, која је на подручју територије прогласила независну државу: Сахарска Арапска Демократска Република (САДР), а која ужива признање одређеног броја земаља.
Западна Сахара се простире на 266.800 км² и има око 567.000 становника.[3][4] Територија се граничи са Мароком са сјеверу, Алжиром на сјевероистоку, Мауританијом на истоку и југу и Атлантским океаном на западу. Доминантан језик међу становништвом је арапски, а највећи град (и главни град самопроглашене државе) је Ел Ајун.
На подручју некадашње шпанске колоније Западна Сахара (Шпанска Сахара) током Западносахарског рата 1976. проглашена је Сахарска Арапска Демократска Република (САДР) као суверена држава. До сада су само неке државе, и то углавном афричке, признале САДР, а читавим подручјем управља готово искључиво Мароканска окупациона власт.[5][6] Полисарио, Влада у избјеглиштву, има своје сједиште у Алжиру. Према међународном праву будућност тог подручја, које су Уједињене нације прогласиле не-независном територијом, зависи од референдума око чијег одржавања још није било могуће постићи сагласност.[7]
Географија
[уреди | уреди извор]Западна Сахара се налази на 24°30' сјевер и 13°00' запад. Земља лежи на сјеверу Африке, у подручју западне Сахаре.
Западна Сахара дијели се на сјеверну трећину Сагуиа ел Хамра и јужни дио Рио де Оро. То је вруће, суво пустињско подручје, а преовладава каменита и шљунковита над пјесковитом пустињом. Равна покрајина је само на југу и сјевероистоку мало брежуљкаста. Преовладава пустињска клима, киша је врло ријетка, а у близини обале је честа магла. Вегетација се може наћи само у оазама. Могу се наћи само животиње прилагођене сувој околини, као на примјер пустињски скочимиш.
Већи градови су (према попису становништва 9. септембра 2004):
- Ел Ајун : 183.691 становника
- Ад Дакла : 58.104 становника
- Семара : 40.347 становника
- Кабо Боџадор : 36.843 становника
- Ел Марса : 10.229 становника
Становништво
[уреди | уреди извор]Земља има 267.405 становника (стање 2004. у дијелу под контролом Полисарија) који су углавном Арапи и Бербери. Старосједилачко становништво су углавном арапски номади, а у међувремену велики број живи као избјеглице у Алжиру или су се иселили у Мароко. Дијелом су их надомјестили усељеници из Марока, привучени великим повластицама мароканске државе. Говори се углавном марокански арапски, и уз њега хасаниа, регионални облик арапског. Готово 100% становништва су муслимани.
Историја
[уреди | уреди извор]Феничанска насеља готово да нису оставила трага, а подручје је постало познато тек након увођења камила као каравански пут. Након продора ислама формирале су се на подручју Западне Сахаре групе које су касније као Алморавиди владали већим дијелом Сјеверне Африке и јужне Шпаније.
Шпанци су 1884. прогласили протекторат над подручјем од Кап Боџадора до Кап Бланка. Раније одвојени дистрикти Сагуиа ел Хамра и Рио де Оро су 1958. спојени и проглашени прекоморском Шпанском Сахаром. Након појаве фронта Полисарио и Франкове смрти, Шпанци су напустили то подручје. 1975. је око 300.000 људи ушло у тзв. зеленом маршу из читавог Марока у ту некадашњу колонију.
Полисарио је 27. фебруара 1976. прогласио Сахарска Арапска Демократска Република коју Мароко није признао.
Мароко је 1976. анектирао двије трећине подручја Западне Сахаре, а остатак територије 1979. када се Мауританија повукла с тог подручја. У једном нападу мароканске војске, почетком 1976. је од фосфорних и напалм-бомби погинуло око 25.000 Сахараца.
Коначни статус подручја је још увијек нејасан, јер се одлука о томе одгађа из године у годину. Политичке и војне снаге Сахарске Арапске Демократске Републике и даље постоји као ослободилачки покрет, познате под именом Полисарио, вођене од владе у избјеглиштву. Републику су признале 46 држава свијета (стање 2009).
Године 1992. склопљен је мировни уговор између Марока и Полисарија, али још увијек око 100.000 људи живи у избјегличком логору у алжирском дијелу Сахаре.
Још и данас мароканска страна блокира предвиђено одржавање референдума о независности тог подручја.
Привреда
[уреди | уреди извор]Велики дијелови земље су привредно потпуно неразвијени. Путне мреже готово и нема. Значајне привредне гране су риболов, искоришћавање рудног богатства (нарочито фосфата, залихе су једне од највећих на свијету) и узгој датула који је могућ само у оазама. Укупна привреда се снажно субвенционира порезним средствима Марока, а у оквиру пројекта насељавања Мароканаца се и пуно гради.
Види још
[уреди | уреди извор]Референце
[уреди | уреди извор]- ^ „World Population Prospects: The 2017 Revision”. ESA.UN.org (custom data acquired via website). United Nations Department of Economic and Social Affairs, Population Division. Приступљено 10. 9. 2017.
- ^ „United Nations Statistics Division - Standard Country and Area Codes Classifications”. Архивирано из оригинала 13. 07. 2011. г. Приступљено 31. 05. 2014.
- ^ The Department of Economic and Social Affairs of the United Nations. pp. 51–55. Приступљено 11 August 2013. [1] Архивирано на сајту Wayback Machine (4. јул 2014)
- ^ Department of Economic and Social Affairs Population Division (2009). „World Population Prospects, Table A.1” (PDF). 2008 revision. United Nations. Приступљено 12. 3. 2009.
- ^ „A/RES/35/19 - E - A/RES/35/19”. Question of Western Sahara. стр. 214. Приступљено 8. 4. 2021.
- ^ Walter, Christian; Antje von Ungern-Sternberg; Kavus Abushov (5. 6. 2014). Self-Determination and Secession in International Law. Oxford: Oxford University Press. стр. 264. ISBN 978-0-19-100692-0.
- ^ Nikolić, Aleksa. „Zapadnosaharsko pitanje” (PDF). Međunarodna politika. Institut za međunarodnu politiku i privredu.
Литература
[уреди | уреди извор]- Hodges, Tony (1983). Western Sahara: The Roots of a Desert War. Lawrence Hill Books. ISBN 978-0-88208-152-6.
- Jensen, Erik (2005). Western Sahara: Anatomy of a Stalemate. International Peace Studies. ISBN 978-1-58826-305-6.
- Pazzanita, Anthony G.; Hodges, Tony (1994). Historical Dictionary of Western Sahara. Scarecrow Press. ISBN 978-0-8108-2661-8.
- Shelley, Toby (2004). Endgame in the Western Sahara: What Future for Africa's Last Colony?. Zed Books. ISBN 978-1-84277-341-3.
- Irene Fernández-Molina and Matthew Porges. 2019. "„Western Sahara”. doi:10.4324/9781351131759-29/western-sahara-irene-fern%C3%A1ndez-molina-matthew-porges.." in Routledge Handbook of State Recognition.
- Shefte, Whitney (6. 1. 2015). „Western Sahara's stranded refugees consider renewal of Morocco conflict”. the Guardian.
- „Mixed Reviews for Morocco as Fourth Committee Hears Petitioners on Western Sahara, Amid Continuing Decolonization Debate | Meetings Coverage and Press Releases”.
- „The World Factbook - Western Sahara”. CIA. Архивирано из оригинала 2007-06-12. г. Приступљено 2007-10-21.
- „Quienes somos?”. spsrasd.info. Архивирано из оригинала 2011-09-25. г.
- „Western Sahara: Poetry and Spanish – The Permanent Links · Global Voices”. Global Voices. 14. 7. 2008.
- „The World Factbook - Western Sahara”. CIA. Архивирано из оригинала 2007-06-12. г. Приступљено 2007-10-21.
- „Sunni Islam”. www.jewishvirtuallibrary.org.
- Shefte, Whitney (6. 1. 2015). „Western Sahara's Stranded Refugees Consider Renewal of Morocco Conflict”. The Guardian.
- „FMO Research Guide”. Архивирано из оригинала 2008-10-11. г. Приступљено 2009-01-14.
- Simon, Sven (2014). „Western Sahara”. Self-Determination and Secession in International Law. Oxford: Oxford University Press. стр. 262. ISBN 978-0-19-100691-3. Приступљено 2022-03-08. „To sum up the legal status: Western Sahara is not a part of Morocco and Morocco has no legal title or claim to the territory. Since the annexation is illegal, it is null and void, and Morocco is therefore, legally speaking, an occupying power. Morocco has an obligation to respect the right of the people of Western Sahara according to the law of occupation and to end its illegal annexation and occupation of Western Sahara.”
- Watch, Western Sahara Resource. „Western Sahara not part of EFTA-Morocco free trade agreement - wsrw.org”. www.wsrw.org. Архивирано из оригинала 28. 12. 2016. г. Приступљено 8. 2. 2017.
- „International law allows the recognition of Western Sahara - Stockholm Centre for International Law and Justice”. 7. 11. 2015.
Спољашње везе
[уреди | уреди извор]- Западна Сахара на geografija.hr
- Економски контрасти Западне Сахаре
- Жртва колонијализма 21. века
- Country Profile from BBC News.
- „Western Sahara”. The World Factbook (2024 изд.). Central Intelligence Agency.
- Западна Сахара на сајту Curlie (језик: енглески)
- Западна Сахара (Викиатлас)
- Уједињене нације
- The United Nations Mission for the Referendum in Western Sahara (MINURSO)
- MINURSO Deployment map as of February 2009.
- Reports of the UN Secretary General
- Људска прав
- Human rights in Morocco and Western-Sahara Архивирано на сајту Wayback Machine (20. април 2017), Amnesty International.
- Human rights in Morocco and Western-Sahara, Human Rights Watch.
- The Sahrawi Association of Victims of Grave Human Rights Violations Committed by the Moroccan State (ASVDH)
- Association for the Families of Sahrawi Prisoners and the Disappeared (AFAPREDESA)