Alexandru B. Știrbei
Alexandru B. Știrbei | |
![]() | |
Date personale | |
---|---|
Născut | 1837 ![]() București, Țara Românească ![]() |
Decedat | (58 de ani) ![]() București, România ![]() |
Înmormântat | Capelă[*] ![]() |
Părinți | Barbu Știrbei Elisabeta of Pascani, Cantacuzina, Co-heiress of Oltenia[*][1] ![]() |
Frați și surori | George Barbu Știrbei ![]() |
Căsătorit cu | Maria Ghika-Comănești ![]() |
Copii | Barbu A. Știrbey Elisa Știrbei prințul Gheorghe Stirbey[*][1] ![]() |
Cetățenie | ![]() ![]() |
Ocupație | politician ![]() |
Limbi vorbite | limba română ![]() |
Deputat al României ![]() | |
Partid politic | Partidul Conservator |
Alma mater | Școala Specială Militară de la Saint-Cyr |
Modifică date / text ![]() |
Alexandru Barbu Știrbei (n. 1837, București – d. 1 martie 1895, București) a fost un om politic român, care a îndeplinit funcția de ministru de finanțe al României în anul 1891. A fost fiul mijlociu al Domnitorului Barbu Știrbei, fratele mai mic al lui George Barbu Știrbei, și nepot al altui Domnitor, Gheorghe Bibescu.
Biografie
[modificare | modificare sursă]Origini și primii ani de viață
[modificare | modificare sursă]Născut în București,[2] Alexandru a fost fiul lui Barbu, viitorul domnitor al Țării Românești. A fost, de asemenea, nepotul de fratel al Domului Gheorghe Bibescu, vărul aventurierului Georges Bibesco și unchiul pionierului aeronautic George Valentin Bibescu.[3][4][5] Ca atare, el a fost, de asemenea, unchiul scriitoarei Anna de Noailles.[4] Celălalt vărul său a fost poetul Alexandru Bibescu.[6]
Familia aparținea micii aristocrații boierești a Olteniei și, mai precis, a județului Gorj, urmărindu-și originea de la răzeșul Bibul.[7] Primul său membru influent a fost bunicul lui Alexandru, Logofătul Dumitrachi Bibescu, a cărui viață a coincis cu sfârșitul domniei fanariote și ascensiunea boierilor nativi sau asimilați. Protejat al Prințului Grigore al IV-lea Ghica în anii 1820,[8] el s-a căsătorit cu Ecaterina, nepoata boieroaicei Safta Brâncoveanu și membră a familiei Văcărescu.[5] Cel de-al doilea fiu al lui a fost adoptat de Vornicul Barbu C. Știrbei, care i-a lăsat numele, moșia Cepturoaia,[9] și podgoria Drăgășani.[10] Ramurile Bibescu și Știrbei au rămas distincte și competitive, cei doi frați candidând unul împotriva celuilalt la alegerile domnești din 1842 — deși în cele din urmă Barbu i-a cedat lui Gheorghe voturile săle.[11]
În total, Barbu Dimitrie Știrbei a avut șapte copii cu soția sa din familia Cantacuzino, Elisabeta.[5] Fratele mai mare al lui Alexandru, George Barbu Știrbei, a avut o carieră în forțele militare ale Țării Românești. Atât fratele, cât și tatăl său, care a abdicat, au câștigat locuri de deputați în divanul ad-hoc din alegerile din septembrie 1857.[12] În urma înființării Principatelor Unite, Gheorghe a montat opoziția împotriva domnitorului Alexandru Ioan Cuza și, în 1860, a fost arestat pentru răzvrătire.[13] O soră, Elena, s-a căsătorit cu contele Leo Larisch von Mönnich din Cieszyn Silezia;[14] în 1855, s-a născut fiul ei Georg, viitorul soț al baronesei Wallersee.[15] Printre cumnații săi s-au inclus generalul Ion Emanuel Florescu și politicianul Alexandru Plagino.[16][17]
Atât Alexandru, cât și celălalt frate, Dimitrie, au fost inițial alungați din Țara Românească de războiul din Crimeea: în noiembrie 1853, invazia țării de către Rusia i-a forțat să se stabilească la Paris.[18] Alexandru a studiat la Școala militarăSaint-Cyr,[19] dar este de asemenea cunoscut că a deținut o diplomă în științe.[2][5] El a obținut un rang de ofițer în armata franceză sub cel de-Al Doilea Imperiu, înainte de a fi rechemat în Țara Românească de tatăl său în timpul Războiului italian din 1859.
Intrarea în politică
[modificare | modificare sursă]Prințului Barbu și fiilor săi li s-a oferit o ultimă șansă de a lua tronul peste ambele principate, la începutul anului 1866.[20] Spre deosebire de Sașa Cuza, toți prinții Știrbei și Bibescu au renunțat la pretențiile lor vagi la tron după ascensiunea unui domnitor străin, Carol de Hohenzollern.[19] Fostul domn al Țării Românești l-a vizitat pe Carol, făgăduindu-i sprijinul lui și al fiilor săi.[21] George Știrbei a fost un adept entuziast al noului regim, servindu-l pe Carol ca ministru de externe. În câțiva ani, a renunțat la politică, fie din cauza bolii,[22] fie din cauza senzației că a fost umilit de Carol.[23] Dimitrie Știrbei, a fost un reprezentant diplomatic[22] înainte de a încerca o carieră politică în anii 1880.[24]
La rândul său, Alexandru a fost inactiv în timpul domniei lui Cuza și în prima perioadă a domniei lui Carol, înainte de a intra în viața politică cu partidul "albilor" (conservatori). În 1867, el a început activitatea filantropică prin aderarea la un comitet de ajutorare în caz de foamete, la care tatăl său a contribuit cu 10.000 de lei.[25]. În 1866, s-a alăturat comisiei monarhiste de dreapta formate în jurul ziarului "Ordinea".[26] La moartea tatălui său în 1869, mama și fratele lui mai mare s-au retras în Franța,[22][27] iar Alexandru a moștenit reședința Știrbei de pe Calea Victoriei și un domeniu al familiei la Buftea. Acesta din urmă a fost cumpărată de prințul Barbu în 1845,[28] unde și-a construit palatul în stil neogotic.[5][29] Alexandru s-a căsătorit cu Maria Ghica-Comănești din familia Ghica. Ea a adus ca zestrie, vinăria de la Dărmănești, pe care el a transformat-o într-un conac,[30] precum și terenurile agricole din Brusturoasa și Mândrești.[31] Au avut opt copii împreună (doi fii și șase fiice), inclusiv pe Eliza (născut în 1870) și Barbu Alexandru (născut în 1872).[5][30][32][33][34]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c3/%C8%98tirbei_family_coat_of_arms.svg/260px-%C8%98tirbei_family_coat_of_arms.svg.png)
A. B. Știrbei a intrat în Adunarea Deputaților în legislatura 1871-1875, ocupând un loc din partea județului Dolj (iunie 1872).[35] Asistând pe colegul său deputatul Gheorghe Manu, el a încercat să rezolve Afacerea Strousberg prin revinderea acțiunilor feroviare către statul român. Împotriva altor colegi, el nu a favorizat vânzarea mai multor acțiuni englezului George Crawley, observând că acesta din urmă nu avea acreditări.[36] În mai 1874, a fost raportor la negocierile cu Austro-Ungaria, care s-au ocupat în special de deschiderea rețelei feroviare românești spre compania imperială feroviară austriacă StEG, prin legăturile din Bolvașnița și Predeal.[37] Prin aceasta, el a urmat o linie politică care fusese stabilită de fratele său.[38]
De asemenea, Știrbei a făcut parte din comisia de anchetă privind activitățile lui Petre Mavrogheni în funcția de ministru al finanțelor[39] și din grupul care a investigat acuzațiile de deturnare de către primarul orașului București, Nicolae C. Brăiloiu.[40] În alegerile din iulie 1874, a fost numit în Consiliul General al Bucureștiului, alături de Manu și de Dimitrie Ghica.[41] Înainte de alegerile legislative din 1875, Știrbei s-a aliat cu fracțiunea "liberal conservatoare" a lui Ghica, care urmărea să reconcilieze "albii" și mișcarea liberală.[42] Ulterior, Știrbei s-a concentrat pe cariera sa din Adunarea Deputaților. În aprilie 1876, împreună cu Petre P. Carp, el a oferit sprijin condiționat noului prim-ministru Florescu, care, deși conservator și vărul lui Știrbei, a fost impus de domnitorul Carol.[43]
În alegerile din iunie 1876, Știrbei a fost unul dintre cei doi conservatori câștigători în primul colegiu, din nou la Dolj - toate celelalte locuri au fost luate de un partid național-liberal consolidat.[44] În această legislatură România a intrat în războiul ruso-turc și și-a declarat independența. În acest context, Știrbei, Pantazi Ghica, Petru Grădișteanu, Pache Protopopescu, Dimitrie Sturdza și alți deputați au susținut sprijinul pentru ministrul de externe, Mihail Kogălniceanu, care a elaborat o declarație de război Imperiului Otoman.[45] Pe măsură ce războiul s-a încheiat, Știrbei a încercat să se opună cedării Bugeacului Rusiei, considerând acest lucru drept un act de trădare.[46]
La alegerile din 1879, a câștigat un loc la Ilfov, alături de asociatul său Ghica, în ceea ce a fost o surprinzătoare victorie a partidului "albilor".[47] În 1880, el a fost printre membrii fondatori ai Partidului Conservator extins și editor al organului de partid, Timpul - unde a fost redactor, poetul Mihai Eminescu.[48] În decembrie 1880, când Lascăr Catargiu a devenit șeful partidului, Știrbei s-a alăturat comitetului director, alături de Manu, Florescu, Menelas Ghermani, Alexandru Lahovari, Titu Maiorescu, Grigore Păucescu, Theodor Rosetti și Grigore Triandafil.[49] În actul de reconciliere din 1881, Știrbei și-a prezentat omagiile prim-ministrului național liberal, Ion Brătianu, care a supraviețuit unei încercări de asasinat făcută de Ion Pietraru; mai târziu în acel an, a votat în favoarea înființării Regatului României, cu Carol ca rege al românilor.[50]
Junimea
[modificare | modificare sursă]În deceniul următor, A. B. Știrbei a căutat să liniștească aripa rebelă Junimea a conservatorilor, condusă de Maiorescu și Petre P. Carp. La 6 noiembrie 1881, cu susținerea junimiștilor, el a devenit liderul partidului, dar a fost înlocuit la 22 noiembrie de către Catargiu.[51] El a rămas un oaspete notabil la întâlnirile literare ale Junimii. În timpul unui astfel de eveniment, în aprilie 1882, a fost unul dintre puțini care au auzit că Eminescu a citit o versiune a poemului Luceafărul; în octombrie, Maiorescu a citit o lucrare a sa finalizată într-o sesiune specială desfășurată la conacul Știrbei din Buftea.[52] El a fost în audiență în timp ce Alexandru Macedonski a recitat "Noaptea de noiembrie" (martie 1882) și Vasile Alecsandri a citit din noua sa piesă, Fântâna Blanduziei (martie 1884).[53]
Împreună cu junimiști, Știrbei a făcut o revenire triumfătoare în Adunare, în scrutinul electoral din ianuarie 1888, deși victoria generală a fost pusă în pericol de disputele fracționale.[54] Potrivit unei relatări, el s-a alăturat opoziției după eșecul negocierilor secrete cu Brătianu, care dorea ca el să devină liberal național.[55] În martie, el a fost util în formarea "opoziției unite" care l-a îndepărtat pe Brătianu și l-a înlocuit cu junimistul Th. Rosetti.[56] Ulterior el a fost Ministrul Lucrărilor Publice (martie-noiembrie 1888) și al Internelor (noiembrie 1888-martie 1889),[57] fiind din nou ales la Dolj în octombrie 1888.[58] În calitate de ministru de interne, a trebuit să se ocupe de efectele unei revolte țărănești care a avut loc în prima jumătate a anului 1888, precum și de prima grevă generală a tipografilor, care s-a încheiat prin satisfacerea anumitor cerințe ale muncitorilor.[59] De asemenea, el a fost însărcinat cu rezolvarea chestiunii participării române la Expoziția Universală de la Paris, participare la care s-a opus vărul său, Georges Bibesco, care conducea Comitetul Național.[60] Un contemporan l-a descris ca fiind "loial, muncitor, priceput și precis în îndatoririle sale".[2] În contrast, George Panu al Partidului Radical a batjocorit "cea mai profundă muțenie" a lui ca deputat, singura "pasiune" vizibilă fiind aceea de a-și recâștiga un loc ministerial. În ciuda faptului că el are "toate calitățile negative", un "absolut nimeni" în politică.[61]
Știrbei a fost în cele din urmă înlăturat de noul prim-ministru conservator, Catargiu, care a curățat posturile de conducere de junimiști.[62] El a revenit la cabinetul ministerial sub o administrație conservatoare ulterioară, înființată de generalul Florescu (noiembrie-decembrie 1891), când a fost ministru al Finanțelor.[2] A demisionat pentru a fi înlocuit de Ghermani, în timpul unei remanieri, deși, pentru o perioadă de timp, a fost un potențial membru al cabinetului consolidat.[63] El a continuat să dețină locuri în Adunare și, în urma alegerilor din 1892, l-a înlocuit pe Păucescu în funcția de vicepreședinte al Camerei.[64]
În acest interval, Știrbei s-a implicat în propunerile pentru un nou terminal feroviar la Cotroceni. El a prezidat un juriu arhitectural care a favorizat proiectul lui Alexandre Marcel, în ciuda acuzațiilor de plagiat.[65] În iulie 1894, alături de Manu, Sturdza, Triandafil și Constantin C. Arion, a înființat Banca Agricolă.[66] Afacerile sale s-au concentrat pe Buftea, unde a inaugurat o fabrică de conserve, douăzeci de livezi, o grădină și cincizeci de podgorii.[5][29] Până în 1898, proprietatea sa însuma 2350 de hectare, mai mult de jumătate din teritoriul Buftea.[67] A petrecut veri la Dărmănești, unde era vecin și prieten cu un coleg conservator, Radu Rosetti.[68] Acolo, Știrbei și fiul său mai mic, George, și-au înființat o afacere în silvicultură și prelucrare a lemnului.[5][30]
Știrbei a avut o contribuție și ca filantrop, el având o legătură specială cu sediul său de circumscripție din Oltenia, Craiova. A oferit burse orfanilor născuți în acel oraș, a construit o parte din drumului spre Calafat și a sponsorizat linia de cale ferată adiacentă; a ridicat și podul memorial Jitianu, a fost ctitor al Bisericii Ortodoxe Sfânta Treime și a donat bucata de pământ pe care a fost construit Colegiul Național Carol I.[69] Pe proprietățile sale oltenești, la Pătulele, Știrbei l-a angajat pe horticultorul Friedrich Grunow, care a refăcut zona cu salcâm negru, care a stopat deșertificarea.[70] Din 1888, Știrbei a căutat, de asemenea, numirea în calitate de curator al Așezămintelor Brâncovenești, o organizație de caritate creată de mătușa sa, Zoe Brâncoveanu, care și-a donat proprietatea din Cervenia pentru a fi folosită.[71] El a împărțit această poziție cu vărul său Georges.[72][73] Împreună, verii au condus și Spitalul Brâncovenesc, înființând o zonă de carantină la izbucnirea holerei din 1893.[73]
Deces și moștenire
[modificare | modificare sursă]Din 1885, când soția lui, Maria, a murit la naștere, Știrbei și-a crescut singur copiii.[5][31][74] În 1890, el și-a căsătorit fiica Elisa, cu tânărul latifundiar și politico-junimist, Alexandru Marghiloman.[5][19][32] În februarie 1895, Știrbei a fost grav bolnav.[75] La 13 martie (stil vechi: 1 martie) în acel an,[76] el a murit în mod neașteptat la palatul său din București și a fost "plâns nu doar de o parte, ci de întreaga țară".[19] Adunarea a ținut un minut de tăcere în onoarea sa.[76] A fost înmormântat lângă tatăl și frații săi, în cripta de la Buftea.[17] Ceremonia a fost generoasă, și la ea au participat Prințul Moștenitor Ferdinand și Matei Vlădescu, în numele regelui, precum și cabinetul Catargiu și diplomații străini.[77] Fratele său mai mare, care și-a tăiat legăturile cu România, i-a supraviețuit cu trei decenii, murind la peste 90 de ani ca proprietar al unui castel din Bécon-les-Bruyères. Patron al artelor, el a fost căsătorit cu actrița Gustave Haller, adoptând în 1888 pe fiicele ei, Consuelo și Georges Achille Fould și sponsorizând pregătirea lor ca pictorițe.[78] Fratele său mai mare, Dimitrie, a lăsat o fiică, Martha, care s-a căsătorit în 1901 cu ofițerul austriac Hans von Blome,[79] deschizând mai târziu un salon literar la Viena.[80]
Prin testament, Știrbei l-a făcut pe prietenul său junimist Ghermani tutore al copiilor săi mai mici, cu Triandafil drept consilier recomandat.[75] Mare parte a moșiilor sale a fost moștenită de Barbu Alexandru, care se semna "Știrbey" și a fost cunoscut ca "Prințul Alb". El a sporit considerabil averea familiei prin creșterea intensivă a animalelor, investiția în recolte pionier și preluarea preocupărilor bancare,[5][33][81], și închirierea proprietăților familiei.[82] El s-a bucurat de o influență politică asupra noii instituții, alături de conservatori și de fratele său George (care a servit un timp în Adunarea pentru Dolj),[83] dar mai târziu a schimbat părțile. Elisa a divorțat de Marghiloman și, în 1907, s-a căsătorit cu liderul național liberal Ion I. C. Brătianu.[5][32][84] Surorile lor, de asemenea, au făcut căsătorii de elită: Zoe cu George Cretzianu, Maria (Marieta) cu Gheorghe Balș, Adina cu generalul George Moruzi.[85] Zoe a murit de tânără, în 1896, lăsând gemenii Alexandru și George G. Cretzianu.[86] Ioana, ea însăți filantrop, s-a căsătorit cu un ofițer, Radu R. Rosetti, în martie 1907; ea a murit șapte ani mai târziu, lăsându-și soțul singurul proprietar al Brusturoasa și Mândrești.[31][87]
Buftea a devenit un loc favorit pentru elita românească din 1909,[5] însă Barbu a pierdut Dărmănești în favoarea lui George și a soției acestuia, Elisabeta "Lysbeth" Băleanu; ei au reconstruit-o folosind talentele arhitectonice ale lui Nicolae Ghica-Budești.[30] Curator al Domeniilor Regale după decesul lui Ioan Kalinderu, "Prințul Alb" a fost renumit ca iubitul reginei Maria a României și presupusul tată al prințesei Ileana.[5][88] De asemenea, el a avut o relație amicală cu soțul Mariei, regele Ferdinand, despre care se pare că l-a convins să se alăture Puterilor Antantei.[5][33] Războiul a împărțit frații Știrbei: înainte de moartea sa de tifos în decembrie 1917, George a susținut fracțiunea conservatoare formată de Marghiloman și Lupu Kostaki și a favorizat Puterile Centrale.[89]
Moștenirea Știrbei | |||||||||
|
În ianuarie 1927, muribundul Ferdinand l-a numit pe Prinț prim-ministru, dar Știrbey a fost răsturnat după numai două săptămâni de Brătianu, care a murit și el în acel an.[5][90] Statutul său fiind amenințat de încoronarea în 1930 a unui Carol al II-lea ostil, Știrbey a trăit în exil în Franța, unde a supraviețuit unei încercări de asasinat.[33] S-a întors în țară în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. La acea vreme, nepotul său, George Cretzianu, era ministru al finanțelor al statului național legionar.[91] În 1944, împreună cu celălalt nepotul său, Alexandru Cretzianu, "Printul Alb" a aranjat negocierile cu Puterile Aliate din Egipt.[5][32][92] Ultima sa acțiune a fost ca oponent al Partidului Comunist Român, nereușind să revină ca prim-ministru în 1945, înainte de a muri în anul următor, în împrejurări misterioase.[5][33] Elisa a supraviețuit până în 1957, a murit în sărăcie și izolare în timpul regimului comunist, dar a obținut o faimă postumă ca memorilist.[32]
Din căsnicia cu verișoara sa Nadèje Bibescu, "Prințul Alb" a avut patru fiice, toate părăsind România înainte de naționalizarea Buftei.[5][10][33] Ginerii lui au fost: istoricul Șerban Flondor, fiul lui Iancu Flondor; anticomunistul Grigore Niculescu-Buzești[93] și Nicolae Costinescu, proprietarul fabricii de arme de la Sinaia.[10] Nepoata lui și a Elisei, Marina Știrbei, care a moștenit Dărmănești, a fost pilot de război în escadrilele albe, fugind din țară cu copiii după arestarea soțului ei, Constantin Basarab Brâncoveanu.[5][30] Văduvul Ioanei, generalul Rosetti, a murit ca prizonier al regimului comunist. Radu Jr, unul din cei patru copii ai lor,[31] a fost în mod similar persecutat.[94] Conacul de la Dărmănești a fost de asemenea pierdut în favoarea statului, care l-a folosit ca sanatoriu.[5][30] Casa de pe Calea Victoriei a devenit muzeu de ceramică.[5][10][95]
După Revoluția Română din 1989, au existat dispute juridice în jurul a diferitelor proprietăți ale lui Știrbei. Fostul muzeu de pe Calea Victoriei, grav afectat de cutremurul din martie 1977,[10][96] a fost recuperat în 2004 de Ioana, baroneasa Kripp-Costinescu, care a fost singurul mostenitor al "Prințului Alb". Acesta a fost ulterior revândut unui controversat dezvoltator imobiliar.[5] Complexul Buftea, listat de Registrul Național al Monumentelor Istorice din România, a fost vândut și revândut dezvoltatorilor, iar în 2016 a fost evaluat la 20 de milioane de euro.[97] În 2011, a devenit gazda unui festival pop anual, Summer Well.[98] Ramura Kripp a păstrat dreptul de proprietate asupra podgoriilor din Drăgășani, pe care le-au transformat într-un producător de frunte al Tămâioasei Românești.[10] În 2005, fiilor Marinei Știrbei li s-a restituit proprietatea asupra conacului Dărmănești, pe care l-au vândut unui investitor privat.[5]
Note
[modificare | modificare sursă]- ^ a b Genealogics
- ^ a b c d Grigore & Șerbu, p. 115
- ^ ro Roxana Roseti, Vlad Teodorescu, "Prințul rătăcitor", in Jurnalul Național, 20 martie 2010
- ^ a b ro Constantin Ciopraga, "Anna principesă Brâncoveanu contesă de Noailles" Arhivat în , la Wayback Machine., in Convorbiri Literare, August 2008
- ^ a b c d e f g h i j k l m n o p q r s t u v w x ro Alexandra Șerban, "Serial. Boieri mari, Episodul 7: Cum a renăscut neamul Știrbey din propria cenușă. Barbu Știrbey, cel mai abil om din umbra regelui Ferdinand", in Adevărul, 25 februarie 2017
- ^ Simona Lazăr, "Prințul Alexandru Bibescu, un sonetist francez", in Jurnalul Național, 18 martie 2011
- ^ Iorga, pp. 9–10
- ^ Iorga, pp. 9–11
- ^ Iorga, pp. 11–13
- ^ a b c d e f Tudor Cireș, Simona Lazăr, "Prințese valahe și baroni austrieci", in Jurnalul Național, 31 august 2008
- ^ Lăcusteanu & Crutzescu, p. 141
- ^ Gherghe, pp. 128–130, 161, 173–174; Iorga, pp. 191–192
- ^ Badea-Păun, pp. 109–110; Iorga, p. 191. See also Gane I, p. 90
- ^ Iorga, p. 158; Mucenic, p. 74
- ^ Veronika Matroszová, Rod Larisch-Mönnichů na Karvinsku, pp. 10–11. Karviná: Státní okresní archiv, 1999. ISBN: 80-86388-00-X
- ^ Crutzescu & Teodorescu, pp. 210, 370, 536, 549; Iorga, pp. 36, 49–50, 53, 82, 158, 166–167; Lăcusteanu & Crutzescu, pp. 74, 215, 241, 282; Oana Marinache, "Vila prințesei Alina Știrbey, azi Muzeul orașului Sinaia", in Adevărul (Bucharest edition), 19 decembrie 2015; Mucenic, p. 74
- ^ a b Gheorghe G. Bezviconi, Necropola Capitalei, pp. 265–266. Bucharest: Institutul de Istorie Nicolae Iorga , 1972
- ^ "On lit dans le Wanderer, de Vienne", in La Presse, 3 decembrie 1853, p. 2
- ^ a b c d "Lettre de Roumanie. Bucarest, le 22 mars", in Journal des Débats, 26 martie 1895, pp. 1–2
- ^ Iorga, p. 193; Theodorian-Carada, pp. 58, 60
- ^ Badea-Păun, p. 110. See also Iorga, pp. 193–194
- ^ a b c P. Boutet, "Nouvelles diplomatiques et internationales", in Le Mémorial Diplomatique, No. 18/1870, p. 205
- ^ Badea-Păun, p. 111
- ^ Bacalbașa II, p. 104
- ^ "Bucurescĭ 4/16 Florarŭ", in Românul, 5 mai 1867, p. 1
- ^ Ștribăț, p. 208
- ^ Badea-Păun, pp. 111–112; Mucenic, pp. 74–75
- ^ Crutzescu & Teodorescu, p. 535
- ^ a b Mucenic, p. 75
- ^ a b c d e f Simina Stan, "Conacul familiei George Știrbey de la Dărmănești", in Jurnalul Național, 25 iulie 2009
- ^ a b c d Nicolae Petrescu-Redi, "Generalul Radu R. Rosetti, între moșia cea mică – Brusturoasa și moșia cea Mare – România", in Convorbiri Literare, December 2015
- ^ a b c d e ro Z. Ornea, "Memoriile soților Brătianu" Arhivat în , la Wayback Machine., in România Literară, Nr. 40/1999
- ^ a b c d e f ro Daniela Cârlea Șontică, "Prințul alb", in Jurnalul Național, 12 decembrie 2005
- ^ Grigore & Șerbu, p. 219; Rosetti, pp. 92, 126–127, 194
- ^ Gherghe, p. 287
- ^ Nicolescu, pp. 121–123, 169–173, 243
- ^ Nicolescu, pp. 145–146
- ^ Lucia Tafta, "Relațiile economice româno-franceze: aranjamentul comercial din noiembrie 1876", in Muzeul Național, Vol. XII, 2000, p. 124
- ^ Gane I, pp. 163–164
- ^ Nicolescu, pp. 135–136
- ^ Bacalbașa I, pp. 132–133
- ^ Bacalbașa I, pp. 152–153
- ^ Nicolescu, p. 214
- ^ Bacalbașa I, p. 190; II, p. 78; Ștribăț, p. 230
- ^ Nicolescu, p. 201
- ^ Nicolescu, pp. 321–322
- ^ Bacalbașa I, p. 269
- ^ Gane I, p. 240; Ștribăț, pp. 220, 234, 238–239
- ^ Ornea (1998), p. 277
- ^ Nicolescu, pp. 393–394, 410–411
- ^ Gane I, pp. 249; Ornea (1998), p. 280
- ^ Lovinescu, pp. 196–197, 212
- ^ Lovinescu, pp. 79, 197
- ^ Bacalbașa II, pp. 53–54; Gane I, pp. 361–377
- ^ Theodorian-Carada, p. 100
- ^ Bacalbașa II, pp. 61–63; Gane I, p. 361; Nicolescu, pp. 497–498
- ^ Bacalbașa II, pp. 66, 77, 140; Gane I, p. 371; Grigore & Șerbu, p. 115; Ornea (1998), pp. 311, 314
- ^ "Deputații aleși din tóte județele", in Gazeta Săteanului, Nr. 18/1888, p. 282
- ^ Grigore & Șerbu, p. 116
- ^ Georges Bibesco, Exposition universelle 1889. La Roumanie avant-pendant-après, pp. 49–51, 79. Paris: Imprimerie Typographique J. Kugelmann, 1890
- ^ Panu, pp. 152–153
- ^ Bacalbașa II, p. 140
- ^ Gane I, pp. 418–419
- ^ "Nouvelles de l'étranger. Roumanie", in Journal des Débats, 30 noiembrie 1893, p. 3
- ^ "Concursul pentru Gara centrală", in Analele Arhitectureĭ și Ale Artelor cu Care Se Légă, Nr. 5/1893, p. 72
- ^ Bacalbașa II, p. 168
- ^ George Ioan Lahovari, Constantin I. Brătianu, Grigore Tocilescu, Marele dicționar geografic al Romîniei. Alcătuit și prelucrat după dicționarele parțiale pe județe, Vol. I, p. 136. Bucharest: Stab. Grafic J. V. Socecŭ, 1898
- ^ Rosetti, pp. 22–24
- ^ D. E. Petrescu, Un splendid colț din România Mare, p. 72. Craiova: Ramuri, [n. y.]
- ^ I. Păsăreanu, "Intrebuințarea salcâmului la împădurirea pămênturilor nisipoase", in România Liberă, September 13 (25), 1887, p. 3
- ^ Chefani-Pătrașcu, p. 41
- ^ "Informațiuni", in Epoca, December 1 (13), 1888, p. 2; Grigore & Șerbu, p. 117; Theodorian-Carada, p. 188
- ^ a b D., "Baracele cholerice de la Trocadero", in Adevărul, 8 august 1893, p. 1
- ^ Mucenic, p. 75; Rosetti, p. 22
- ^ a b Mucenic, pp. 75–76
- ^ a b "Nouvelles de l'étranger. Roumanie", in Journal des Débats, 14 martie 1895, p. 2
- ^ Havas, "Partie non officielle. Nouvelles et correspondances étrangères. Roumanie", in JORF, 17 martie 1895, p. 1439
- ^ Badea-Păun, pp. 114–115
- ^ Félix, "Le Monde et la Ville. Salons", in Le Figaro, 18 noiembrie 1901, p. 2
- ^ Emiel Lamberts, The Struggle with Leviathan: Social Responses to the Omnipotence of the State, 1815–1965, p. 306. Leuven: Leuven University Press. ISBN: 978-94-6270-070-3
- ^ Mucenic, pp. 64, 69, 76–79
- ^ Chefani-Pătrașcu, pp. 110–111, 140, 315
- ^ Lucreția Angheluță, Salomeea Rotaru, Liana Miclescu, Marilena Apostolescu, Marina Vazaca, Bibliografia românească modernă (1831–1918). Vol. IV: R–Z, p. 500. Bucharest: Editura științifică și enciclopedică, 1996. ISBN: 973-27-0501-9. See also Gane II, pp. 273, 498–499
- ^ Grigore & Șerbu, p. 219; Rosetti, p. 194
- ^ Mucenic, p. 75. See also Rosetti, pp. 92, 126–127
- ^ Rosetti, pp. 127, 194
- ^ Rosetti, pp. 191, 194–195
- ^ Ion Bulei, "Acum un veac (XXXVII). Regina Maria – Barbu Știrbey", in Ziarul Financiar, 26 noiembrie 2015
- ^ Vasile Th. Cancicov, Impresiuni și păreri personale din timpul războiului României, Vol. II, pp. 46–47, 148, 196–197, 214, 414, 550. Bucharest: Atelierele Universul, 1921. See also Gane II, p. 545
- ^ Grigore & Șerbu, pp. 219–220
- ^ Ionuț Butoi, "O corespondență inedită din timpul guvernării antonesciene. Mircea Vulcănescu și Alexandru Neagu", in Sfera Politicii, Nr. 175, May–June 2013
- ^ Grigore & Șerbu, pp. 220–221
- ^ Mucenic, pp. 76–79. See also Mihai Sorin Rădulescu, "În jurul a două scrisori de la George D. Florescu", in București. Materiale de Istorie și Muzeografie, Vol. XX, 2006, p. 283
- ^ ro Gabriel Andreescu, "Avanpremieră. Cărturari, opozanți și documente. Manipularea Arhivei Securității (fragment)", in Suplimentul de Cultură, Nr. 382, January 2013, pp. 12–13
- ^ Crutzescu & Teodorescu, pp. 510, 534; Mucenic, pp. 64, 69–71, 78–80
- ^ Mucenic, pp. 71, 80
- ^ Mediafax, "Palatul Știrbey este scos la vânzare, statul are drept de preemțiune", in Ziarul Financiar, 2 septembrie 2016
- ^ Diana Pârvulescu, "Reportaj: Placebo – un show energic și electrizant la Summer Well, care a eclipsat 'Super Luna'", Mediafax, 11 august 2014
Bibliografie
[modificare | modificare sursă]- Stan Stoica - Dicționar biografic de istorie a României (Ed. Meronia, București, 2008)
|
- Nașteri în 1837
- Decese în 1895
- Politicieni români
- Miniștri de finanțe ai României
- Miniștri de interne ai României
- Președinți de partide politice din România
- Oameni asociați cu Societatea Junimea
- Deputați români
- Industriași români
- Agricultori români
- Monarhiști români
- Filantropi români
- Editori de ziare români
- Bucureșteni
- Ofițeri ai armatei franceze