Suomen jääkiekkomaajoukkue
Suomi | |
---|---|
![]() |
|
Lempinimi | Leijonat |
Liitto | Suomen Jääkiekkoliitto |
Kotiareena | Nokia Arena[1] |
Valmentaja |
![]() |
Eniten otteluita | Raimo Helminen (331) |
Eniten pisteitä | Raimo Helminen (207) |
IIHF-ranking | 3. (27.5.2024)[2] |
![]() |
|
Ensimmäinen ottelu | |
Suurin voitto | |
|
|
Suurin tappio | |
MM-kilpailut | |
![]() |
4 |
![]() |
9 |
![]() |
3 |
Olympialaiset | |
![]() |
1 |
![]() |
2 |
![]() |
4 |
Mitalit | |||
---|---|---|---|
![]() Vasemmalta: Janne Niskala, Mikko Koivu, Joni Pitkänen, Tuomo Ruutu ja Niklas Hagman Vancouverin talviolympialaisissa vuonna 2010. | |||
Miesten jääkiekko | |||
![]() | |||
![]() |
Peking 2022 | ||
![]() |
Calgary 1988 | ||
![]() |
Torino 2006 | ||
![]() |
Lillehammer 1994 | ||
![]() |
Nagano 1998 | ||
![]() |
Vancouver 2010 | ||
![]() |
Sotši 2014 | ||
Kanada Cup / Maailmancup | |||
![]() |
Toronto 2004 | ||
![]() |
Montreal 1991 | ||
Maailmanmestaruuskilpailut | |||
![]() |
Ruotsi 1995 | ||
![]() |
Slovakia 2011 | ||
![]() |
Slovakia 2019 | ||
![]() |
Suomi 2022 | ||
![]() |
Tšekkoslovakia 1992 | ||
![]() |
Italia 1994 | ||
![]() |
Sveitsi 1998 | ||
![]() |
Norja 1999 | ||
![]() |
Saksa 2001 | ||
![]() |
Venäjä 2007 | ||
![]() |
Valko-Venäjä 2014 | ||
![]() |
Venäjä 2016 | ||
![]() |
Latvia 2021 | ||
![]() |
Venäjä 2000 | ||
![]() |
Latvia 2006 | ||
![]() |
Kanada 2008 | ||
EM-kilpailut | |||
![]() |
Yhdysvallat 1962 | ||
![]() |
Tšekkoslovakia 1985 | ||
![]() |
Neuvostoliitto 1986 | ||
![]() |
Itävalta 1987 | ||
![]() |
Suomi 1991 |
Suomen jääkiekkomaajoukkue on Suomen Jääkiekkoliiton hallinnoima joukkue, joka edustaa Suomea kansainvälisissä miesten jääkiekko-otteluissa. Lempinimensä Leijonat joukkue on saanut Suomen vaakunassa olevan leijonan mukaan. Joukkuetta nimitetään myös A-maajoukkueeksi erotukseksi eri aikoina alemman taitotason pelaajista kootuista B-maajoukkueista, jota on nimitetty myös Sisu Team -nimellä.[3][4][5] Leijonat oli vuonna 2023 Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n hallinnoimalla ranking-listalla toisella sijalla.[6] Joukkueen suurimpia saavutuksia ovat olympiakulta, neljä maailmanmestaruutta, yhdeksän maailmanmestaruushopeaa, kaksi olympiahopeaa ja maailmancup-hopea. Suomen joukkue kuuluu jääkiekon suurmaihin.[7] Vuonna 2021 Suomessa oli 28 000 rekisteröitynyttä miesjääkiekkoilijaa ja 282 jäähallia.[8] Vuodeksi 2023 pelaajien määrä oli pudonnut 25 000 jääkiekkoilijaan ja hallien määrä kasvanut 289:ään.[9]
Suomen päävalmentajana toimii Antti Pennanen.[10] Maajoukkueen manageri on Jere Lehtinen.
Historia
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Ensimmäiset ottelut
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/fi/thumb/e/e8/Jaakiekon_maailmanmestaruuskilpailut_1939_suomen_joukkue.jpg/250px-Jaakiekon_maailmanmestaruuskilpailut_1939_suomen_joukkue.jpg)
Kansainvälinen jääkiekkoliitto hyväksyi Suomen jäsenekseen 10. helmikuuta 1928. Suomen maajoukkue oli pelannut ensimmäisen ottelunsa jo 29. tammikuuta. Siinä ruotsalainen seurajoukkue pelasi Suomen yhdistettyä joukkuetta vastaan. Ottelua mainostettiin maaotteluna, ja sellaiseksi se on myös myöhemmin merkitty. Ruotsi voitti ottelun lukemin 8–1, ja Harald Sundqvist teki Suomen ensimmäisen maaottelumaalin.[11] Suomen Jääkiekkoliitto perustettiin Helsingissä vuosi tämän jälkeen, eli tammikuussa vuonna 1929.[12]
Suomen ensimmäinen maaottelu ulkomailla käytiin 17. helmikuuta 1933. Ruotsiin suuntautuneella pelimatkalla joukkue pelasi kolme ottelua. Niistä ensimmäinen oli virallinen maaottelu Ruotsia vastaan. Ottelu päättyi Ruotsin voittoon lukemin 11–1.[13] Tämän jälkeen maajoukkueen kansainvälinen toiminta oli pitkään olematonta, kunnes se vuonna 1937 vilkastui. Suomessa haaveiltiin jopa vuoden 1936 olympialaisiin osallistumista, mutta haave ei toteutunut. Suomen ensimmäinen maaotteluvoitto tuli 20. helmikuuta 1937, kun joukkue voitti Viron lukemin 2–1. Viron jälkeen aukesi myös maaotteluyhteys Romaniaan, jota vastaan Suomi pelasi 22. helmikuuta 1938 tasan maalein 6–6.[11]
Romania-ottelun rohkaisemana Jääkiekkoliitto päätti osallistua vuoden 1939 maailmanmestaruuskilpailuihin. Päätöksen myötä perustettiin myös valmennushanke, joka tähtäsi vuoden 1940 olympialaisiin. Vuoden 1939 kisat piti alkujaan järjestää Ruotsissa, mutta maan luovuttua isännyydestä kisat siirrettiin Sveitsiin. Jääkiekkoliitto päätti silti osallistua turnaukseen, vaikka matka kallistuikin huomattavasti. Suomi hävisi kisoissa kaikki viisi otteluaan.[11] Suomen päävalmentajana toimi tuolloin Erkki Saarinen, joka oli myös Suomen jääkiekkomaajoukkueen ensimmäinen päävalmentaja.[14]
Talvisodan takia jääkiekkotoiminta hiljeni hetkellisesti, mutta vuonna 1941 taistelujen tauottua Suomi pelasi useita otteluita. Helmikuussa maajoukkue lähti kuukauden kestäneelle Keski-Euroopan-kiertueelle, jonka aikana se kohtasi maajoukkueita ja useita seura- ja kaupunkijoukkueita. Jatkosota pysäytti maajoukkueen toiminnan, ja seuraava maaottelu pelattiin vasta vuonna 1945.[15]
Toisen maailmansodan jälkeen
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Kauden 1947–1948 Jääkiekkoliitto teki suunnitelmia vuoden 1948 olympialaisia varten. Liitto pyrki edesauttamaan jääkiekkoilijoiden kisamatkan toteutumista. Se yritti vakuuttaa Olympialaisen komitean järjestämällä 6. tammikuuta 1948 ottelun Ruotsin mestarijoukkuetta Södertäljeä vastaan. Suomi voitti ottelun lukemin 5–4, mutta olympialaisiin joukkue ei päässyt. Olympiahankkeen kariuduttua liitto alkoi järjestää maaotteluita. Helmikuun 16. päivänä pelatussa ottelussa Tšekkoslovakiaa vastaan Suomi käytti ensimmäisen kerran pelipaitaa, jossa oli leijonatunnus.[16]
Arvoturnauksiin Suomi palasi vuoden 1949 maailmanmestaruuskilpailuiden myötä. Sitä ennen maajoukkue pelasi myös maaottelun Kanadaa vastaan. Hesperian jääkiekkoradalla pelattua ottelua seurasi noin 5 000 katsojaa. Kanada, jota edusti seurajoukkue Sudbury Wolves, voitti ottelun lukemin 5–4. Maailmanmestaruuskisoissa Suomi sijoittui seitsemänneksi.[17] Samalla Suomi otti ensimmäiset voitot kisoissa, kun se voitti Norjan ja Belgian.[18] Suomen paras pelaaja oli tuolloin hyökkääjä Aarne Honkavaara, joka oli Leijonien tehokkain pelaaja turnauksessa.[19] Suomen päävalmentajina 1940-luvulla toimivat Risto Lindroos (vuosina 1945–1946 ja 1949–1954) ja Henry Kvist (vuosina 1946–1949).[14]
Ensimmäinen olympiaturnaus ja kanadansuomalainen valmentaja
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Kaudella 1951–1952 Suomi osallistui ensimmäiseen olympiaturnaukseensa ja sai ensimmäisen ulkomailla syntyneen valmentajansa, kun kanadansuomalaista syntyperää ollut Joe Wirkkunen palkattiin Jääkiekkoliiton avustajaksi.[20] Suomi hävisi neljä ensimmäistä otteluaan mutta otti ensimmäisen olympiavoittonsa viidennessä ottelussa isäntämaa Norjasta lukemin 5–2. Suomi voitti lopulta kaksi ottelua ja sijoittui seitsemänneksi.[21] Suomi osallistui 1950-luvulla maailmanmestaruuskilpailuihin seitsemästi eli enemmän kuin koskaan ennen. Maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 1955 Suomi esiintyi vaisusti ja sijoittui viimeiseksi. Huono menestys herätti paljon keskustelua jääkiekon tilasta.[22] Leijonien paras sijoitus siihen mennessä oli maailmanmestaruuskilpailujen kuudes sija vuodelta 1954. Tuolloin päävalmentajana toimi Aarne Honkavaara, josta tuli miltei heti peliuransa päättymisen jälkeen Suomen maajoukkueen valmentaja.
Ensimmäiset voitot suurmaista
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]1960-luvulla Suomi voitti ensi kertaa Kanadan, vieläpä selvin luvuin 8–2. Suomen maajoukkue otti osaa kaikkiin 1960-luvulla järjestettyihin jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuihin. Olympialaisiin se osallistui kolmesti. Suomen joukkueen taso oli parantunut, ja se voitti Yhdysvallat jopa lukemin 11–3 ja lähes voittamattomana pidetyn Tšekkoslovakiakin lukemin 3–1. Suomen ensimmäinen jäähalli rakennettiin Tampereelle vuonna 1965, ja samana vuonna järjestettiin ensimmäiset MM-kotikisat Tampereella. Tuolloin Suomen päävalmentajana toimi jälleen kanadansuomalainen Joe Wirkkunen. Suomen puolustuksessa pelasi varmaotteisesti nuori Jarmo Wasama. Wasama kuoli myöhemmin 22-vuotiaana auto-onnettomuudessa vuonna 1966.
Erkka Westerlund, joka toimi Leijonien päävalmentajana myöhemmin 2000-luvulla, on todennut, että jo 1970-luvulla Suomella oli erittäin hyviä pelaajia muttei joukkuemenestystä. Hänen muistaakseen tuolloin yleisenä ilmapiirinä oli, että suomalaiset eivät ole joukkueurheilijoita, eli he eivät tule menestymään joukkuelajeissa.[23]
Kuitenkin 12. joulukuuta 1971 Izvestija-turnauksessa Suomen maajoukkue voitti ensimmäistä kertaa Neuvostoliiton maajoukkueen. Maalintekijöinä Suomen joukkueessa olivat Juhani Tamminen kahdella maalilaan sekä Matti Murto ja Juha Rantasila. Voitto oli suuri yllätys, sillä aikaisemmin samana vuonna Suomen joukkue oli hävinnyt maailmanmestaruuskilpailuissa Neuvostoliitolle lukemin 1–8 ja 1–10 sekä vuotta aiemmin 1–2 ja 1–16. Kuitenkin Sapporon talviolympialaisissa vuonna 1972 Neuvostoliitto voitti Suomen jälleen, maalein 9–3.[24]
Suomen joukkue olisi voittanut kotikisoissaan vuonna 1974 jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuista pronssia tai ehkä hopeaakin, ellei Stig Wetzell olisi jäänyt kiinni kiellettyjen aineiden käytöstä. Suomi menetti tämän takia mitalin, vaikka monet vakuuttivat Wetzellin syyttömyyttä ja protestoivat. Suomi jäi neljänneksi.
Vuonna 1976 Suomen maajoukkue osallistui ensimmäiseen Kanada-cupiin mutta jäi kuudenneksi eli viimeiseksi voitettuaan vain Ruotsin joukkueen. Turnauksessa maajoukkueessa esiintyi ensi kertaa ammattilaispelaajia. Vuonna 1980 Suomi otti osaa Lake Placidin olympiakisoihin ja säilytti mahdollisuutensa olympiamitaliin viimeiseen otteluun asti mutta jäi lopulta neljänneksi. Suomi oli kolmatta kertaa järjestäjänä jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 1982 ja sijoittui viidenneksi.
Calgaryn olympiahopeasta maailmanmestaruuteen
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Suomen joukkue voitti vuonna 1988 Calgaryn talviolympialaisissa ensimmäisen arvokisamitalinsa.[23] Ennen viimeistä otteluaan Neuvostoliiton joukkuetta vastaan Suomen joukkue oli jo varmistanut itselleen pronssimitalin.[25] Suomi voitti kuitenkin Neuvostoliiton lukemin 2–1 ja ohitti Ruotsin joukkueen nousten hopealle.[25] Näin Leijonat voitti päävalmentaja Pentti Matikaisen johdolla ensimmäisen arvokisamitalinsa, jos Euroopan-mestaruusmitaleja ei oteta lukuun.[23]
Vuonna 1991 Suomi oli Kanada-cupissa kolmas.[18]
Kun Suomen kotikisat vuonna 1991 olivat alkamassa, Matikainen halusi, että joukkue asettaa tavoitteekseen mitalin. Jääkiekkoliitto kielsi Matikaista asettamasta tuollaista tavoitetta. Liitto pelkäsi, että sen maine tahriintuu, jos mitalia ei saavutetakaan. Matikainen on myöhemmin todennut, että lausunto kuvasi sen ajan tilannetta hyvin, vaikka hän valmentajana oli valmis sitoutumaan tavoitteeseen. Hän piti tavoitetta saavutettavana.[23]
1990-luvulla Suomi otti osaa kaikkiin jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuihin sekä olympialaisiin. Vuoden 1992 Prahan maailmanmestaruuskilpailuissa Suomi sai ensimmäisen maailmanmestaruusmitalinsa eli hopean edettyään loppuotteluun asti.[26] Siellä Leijonat koki turnauksen ainoan tappionsa Ruotsin joukkueelle. Suomen sankari oli maalintekovireeseen päässyt Jarkko Varvio.
Vuonna 1993 Suomen maajoukkueen päävalmentajaksi tuli ruotsalainen Curt Lindström. Suomi saavutti pronssia Lillehammerin olympialaisista ja pelasi vuonna 1994 toista kertaa jääkiekon maailmanmestaruuskisojen loppuottelussa.[26] Suomi hävisi ottelun Kanadaa vastaan rangaistuslaukauskilpailussa. Suomen joukkue johti Milanossa pelattua ottelua pitkään, ja joukkueessa oli myös menestyviä NHL-pelaajia, kuten Los Angeles Kingsin Jari Kurri.
Vuoden 1995 maailmanmestaruuskilpailuihin päävalmentaja Curt Lindström kokosi yhtenäisen joukkueen, joka pelasi hyvin ja voitti maailmanmestaruuden Tukholman Globen-hallissa lyötyään Ruotsin loppuottelussa lukemin 4–1. Ville Peltonen teki ottelussa kolme maalia ja puolustaja Timo Jutila teki Peltosen syötöstä ottelun lopullisesti ratkaisseen 4–0-maalin. Leijonien maalivahti Jarmo Myllys pelasi hyvän turnauksen, ja Leijonien hyökkäyksen ykkösketjusta tuli kansallinen ilmiö. Ketjussa pelasivat Jere Lehtinen, Ville Peltonen ja Saku Koivu, ja sitä nimitettiin Tupu, Hupu ja Lupu -ketjuksi.[27] Nimen esikuvana lienee toiminut 1980-luvun alussa HIFK:ssa pelannut Paul Högbackan, Esa Tikkasen ja Marko Rönkön muodostama ketju.[27]
1990-luvulla Suomi sai arvokisoista yhden kultamitalin, neljä hopeamitalia ja kaksi pronssimitalia. Ville Peltosella ja Raimo Helmisellä on näistä kuusi. Vuoden 1998 olympialaisissa Suomi saavutti pronssia[26] Hannu Aravirran valmentamana. Saavutus oli erittäin merkittävä, sillä kyseessä oli ensimmäinen kerta kun NHL-pelaajat ja samalla kaikki maailman parhaat pelaajat pääsivät pelaamaan olympialaisissa. Suomi voitti pronssiottelussa Kanadan, ja ottelun jälkeen Suomen pitkäaikainen johtotähti Jari Kurri lopetti maajoukkueuransa.
Maajoukkueelle saavutti toisen peräkkäisen hopean maailmanmestaruuskisoista Norjasta. Suomi hävisi kaksiosaisen loppuottelusarjan Tšekille jatkoajan jälkeen.[26]
2000-luvun alku: Aravirran, Summasen, Westerlundin ja Sheddenin ajat päävalmentajina
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/fi/thumb/b/b1/Suomen_j%C3%A4%C3%A4kiekkomaajoukkueen_tunnus.svg/200px-Suomen_j%C3%A4%C3%A4kiekkomaajoukkueen_tunnus.svg.png)
Hannu Aravirran päävalmentaja-aika jatkui 2000-luvun alussa, ja Suomi menestyi Aravirran alaisuudessa hyvin maailmanmestaruuskilpailuissa. Leijonat voitti maailmanmestaruuskilpailuissa pronssia vuonna 2000 Venäjän maailmanmestaruuskilpailuissa.[26] Joukkue ylsi hopeaan vuoden 2001 Saksan kisoissa hävittyään loppuottelun niukasti Tšekille.[26] Vuoden 2002 kisoissa Suomen joukkue hävisi pronssiottelun ja sijoittui neljänneksi. Salt Lake Cityn olympialaisissa Suomen sijoitus oli odotusten vastaisesti kuudes. Aravirran päävalmentaja-aika päättyi vuoden 2003 MM-kotikisoihin Helsingissä. Suomi sai maailmanmestaruuskilpailuihin erittäin hyvän joukkueen, jossa oli paljon hyviä NHL-pelaajia. Esimerkiksi Saku Koivu, Teemu Selänne ja Juha Ylönen olivat mukana joukkueessa. Suomi eteni kisoissa alkusarjasta jatkopeleihin, minkä jälkeen se kohtasi pudotuspeleissä Ruotsin joukkueen.[28] Suomi pelasi erinomaisesti ja johti ottelua jo lukemin 5–1[28]. Ruotsi kuitenkin kiri ottelussa pian maalin päähän, ja tilanne oli jo lukemissa 5–4.[28] Tässä vaiheessa Jani Hurme vaihdettiin pois Suomen maalilta, ja tilalle tuli Pasi Nurminen. Useat joukkueen pelaajat kuten Teemu Selänne ja Pasi Nurminen ovat luonnehtineet ottelun jälkeen, että pelin ollessa tilanteessa 5–4 joukkueen sisällä levisi jo paniikki. Lopulta Ruotsi voitti ottelun 6–5[28]. Näin Aravirran päävalmentaja-aika päättyi suurpettymykseen kotikisoissa.
Aravirtaa seurasi päävalmentajana Raimo Summanen. Hänen johdollaan Suomen joukkue muutti pelitapaansa, ja joukkueessa alettiin käyttää meidän päivä -ajattelutapaa. Pelitapaa alettiin kehittää yhä enemmän joukkueen avainpelaajien ympärille. Suomen maajoukkue sijoittui Summasen johdolla kuudenneksi maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 2004. Syksyllä 2004 Suomen joukkue otti osaa Jääkiekon maailmancupiin[26]. Turnaukseen saivat ottaa osaa kaikki NHL-pelaajat – samaan tapaan kuin tuon ajan olympialaiset. Suomi venyi kisoissa erinomaiseen suoritukseen ja sijoittui turnauksessa toiseksi[26]. Suomi hävisi tasaisen loppuottelun Kanadalle 3–2.[26]
Summasen aika jäi vuoden pituiseksi, ja hänet korvasi päävalmentajana Erkka Westerlund. Hän aloitti päävalmentajana Itävallan maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 2005, joissa Suomi sijoittui vasta seitsemänneksi. Westerlund valmensi Leijonia myös Torinon olympialaisissa vuonna 2006. Hänen pelaajavalintojaan olympiajoukkueeseen vaikeuttivat useat loukkaantumiset, sillä niin Miikka Kiprusoff, Kari Lehtonen, Joni Pitkänen, Antti Miettinen kuin Sami Kapanenkin joutuivat jäämään pois kisoista, vaikka heidät oli valittu alkuperäiseen joukkueeseen. Suomi selvisi kuitenkin tähtiensä Saku Koivun, Olli Jokisen, Kimmo Timosen, Ville Peltosen ja Teemu Selänteen johdolla olympiaturnauksen loppuotteluun asti. Suomi kuitenkin hävisi Ruotsille tasaisen ottelun jälkeen lukemin 3–2.[26] Turnauksen pistepörssin voitti Suomen Teemu Selänne ja toiseksi pistetilastossa sijoittui Saku Koivu. Turnauksen tähdistökentälliseen valittiin Suomen joukkueesta Antero Niittymäki, Kimmo Timonen, Saku Koivu ja Teemu Selänne. Niittymäki valittiin kisojen arvokkaimmaksi pelaajaksi ja parhaaksi maalivahdiksi.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/44/VillePeltonen2008IIHF.jpg/250px-VillePeltonen2008IIHF.jpg)
Westerlundin päävalmentaja-aika päättyi vuonna 2006 Latvian maailmanmestaruuskilpailuihin. Niissä Suomi voitti pronssia kukistettuaan pronssiottelussa Kanadan maalein 5–0.[26] Venäjän maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 2007 Suomi eteni loppuotteluun.[26] Joukkue kuitenkin kärsi tappion Kanadalle ja saavutti näin kisoista hopeaa.[26]
Vuoden 2008 Kanadan maailmanmestaruuskilpailuhin Suomen johdatti uusi päävalmentaja Doug Shedden, joka valitsi joukkueeseen useita NHL- ja AHL-pelaajia. Suomen joukkueen tärkeimmiksi pelaajiksi nousivat maalivahti Niklas Bäckström, Mikko Koivu ja Antti Pihlström, joiden avulla Suomi eteni aina turnauksen välieräotteluun, jossa se hävisi mestaruuden voittaneelle Venäjälle. Pronssiottelussa Suomen joukkue voitti Ruotsin 4–0.[26]
Jukka Jalosen aika ja toinen maailmanmestaruus
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Sheddenin jälkeen Leijonien päävalmentajaksi valittiin Jukka Jalonen, joka aloitti päävalmentajakautensa vuoden 2009 maailmanmestaruuskilpailuista. Jalosen valmentama joukkue pelasi ajoittain erinomaisesti ja ajoittain epätasaisesti. Leijonien turnaus päättyi pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella puolivälierässä, jossa se hävisi Yhdysvalloille maalein 2–3 jääden viidenneksi. Eniten pisteitä Suomen joukkueessa vuoden 2009 kisoissa teki Niko Kapanen.
2010-luvun Suomen maajoukkue aloitti voittamalla pronssia vuonna 2010 Vancouverin olympiakisoista.[26] Kisoissa Suomella oli nimellisesti vahva joukkue täynnä NHL-pelaajia. Ihmetystä kuitenkin aiheutti Jalosen päätös jättää NHL:ssa erinomaisen alkukauden pelannut Jussi Jokinen pois joukkueesta. Suomi voitti kisoissa kaksi ensimmäistä otteluaan, mutta joukkueen sisäinen ilmapiiri oli heikko, ja pelaajien ja valmennusjohdon välillä oli riitoja. Heikon ilmapiirin on arveltu johtuen osittain Jalosen liian tiukasta pelikirjasta ja Jussi Jokisen poisjättämisestä joukkueesta, kuten myös kokeneen leijonapelaaja Olli Jokisen kohtelusta. Ruotsin joukkue voitti Suomen alkulohkon viimeisessä ottelussa lukemin 3–0. Puolivälierässä Suomi kuitenkin voitti Tšekin lukemin 2–0. Välierässä Suomi kohtasi Yhdysvallat mutta aloitti ottelun todella heikosti. Yhdysvallat johti ottelua 4–0 kymmenen minuutin pelin jälkeen ja Suomen joukkueen maalivahti vaihdettiin Miikka Kiprusoffista Niklas Bäckströmiin. Yhdysvallat voitti ottelun lopulta maalein 6–1 ja eteni loppuotteluun. Suomi pelaisi pronssiottelussa, jossa se kohtasi Slovakian. Ottelu oli tasainen, ja Slovakia johti sitä jo lukemin 3–1, mutta Niklas Hagman kavensi tilanteeksi 3–2, ja lopulta Olli Jokinen ratkaisi Suomelle voiton kahdella maalillaan. Suomi voitti ottelun 3–5. Kisojen jälkeen Teemu Selänne, Olli Jokinen ja Jere Lehtinen päättivät maajoukkueuransa, mutta kaksi ensiksi mainittua pyörsivät päätöksensä ja pelasivat vielä vuonna 2014 Sotšin olympialaisissa, Jokinen myös Minskin maailmanmestaruuskilpailuissa.lähde?
Vuonna 2011 Suomi voitti toisen maailmanmestaruutensa Slovakiassa järjestetyissä vuoden 2011 maailmanmestaruuskilpailuissa.[26] Vaisuhkosti aloittanut Suomi ratkaisi useita otteluita edukseen vasta rangaistuslaukauskilpailuissa. Välierässä otteitaan parantanut Suomi voitti Venäjän 3–0. Ottelun aikana ja sen jälkeen puhutti erityisesti hyökkääjä Mikael Granlundin tekemä niin sanottu ilmaveivimaali, jossa Granlund nosti kiekon mailan lapansa päälle ja kiepautti kiekon maaliin luisteltuaan maalin takaa maalin kulmalle. Loppuottelussa Suomi sai jälleen vastaansa Ruotsin, kuten vuoden 1995 kisoissakin. Ruotsi johti peliä pitkään lukemin 1–0, mutta Jarkko Immonen tasoitti ottelun toisen erän lopussa. Kolmas erä alkoi näin lukemista 1–1. Kolmannessa erässä Petteri Nokelainen laukoi Suomen 2–1-johtoon, minkä jälkeen maalinteossa onnistuivat myös Niko Kapanen, Janne Pesonen, Mika Pyörälä ja Antti Pihlström. Suomi voitti selvin luvuin 6–1, ja joukkue kuten myös merkittävä osa suomalaisista juhli maajoukkueen toista maailmanmestaruutta. Mestaruusvalmentaja Jukka Jalonen korosti loppuottelun jälkeen joukkueen kapteenin Mikko Koivun roolia joukkueen pelillisenä ja henkisenä johtajana. Suomen Jarkko Immonen voitti turnauksen pistepörssin, ja hänet valittiin tähdistöjoukkueeseen. Kun Leijona-joukkue palasi Suomeen, sille järjestettiin Helsingin Kauppatorilla juhalat, joihin osallistui noin 100 000 ihmistä.lähde?
Vuonna 2012 maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Suomessa.[26] Joukkueen päävalmentajana toimi edellisvuosien tapaan Jukka Jalonen. Suomi hävisi välierissä lopulta mestaruuden voittaneelle Venäjälle lukemin 2–6. Pronssiottelussa Suomi hävisi Tšekille lukemin 2–3 ja sijoittui neljänneksi[26]. Suomen joukkue ei yltänyt kisoissa parhaalle tasolleen, mutta joukkueen ykkösketju, NHL-pelaajien muodostama Jussi Jokinen–Mikko Koivu–Valtteri Filppula pelasi erinomaisesti.lähde?
Vuonna 2013 Suomen maajoukkuetta edusti joukkue, jota kutsuttiin usein tiedotusvälineissä ivallisesti puulaakijoukkueeksi, koska useat sen pelaajat olivat ensimmäistä kertaa maailmanmestaruuskilpailuissa eikä joukkueessa alun perin ollut yhtään NHL-pelaajaa. Kesken maailmanmestaruuskilpailujen joukkuetta kuitenkin saapuivat vahvistamaan NHL:stä Lauri Korpikoski ja Mikael Granlund. Ennen kisoja parjattu joukkue pelasi kuitenkin hyvin, ja kun parhaimmat NHL-pelaajat puuttuivat joukkueesta esiin astui ketju Janne Pesonen–Petri Kontiola–Juhamatti Aaltonen, joka pelasi varsinkin maailmanmestaruuskilpailujen alussa erinomaisesti. Ketju auttoi maaleillaan Suomea saavuttamaan tärkeitä voittoja. Kontiola voitti turnauksen pistepörssin, ja Aaltonen sijoittui pistepörssissä kuudennelle sijalle. Ketjun pelin taso kuitenkin laski maailmanmestaruuskilpailujen loppua kohden. Suomi eteni välieriin, jossa se hävisi tulevalle mestarille Ruotsille 0–3. Pronssiottelu oli tasainen, ja Lauri Korpikosken tekimästä kahdesta maalista huolimatta ottelu eteni rangaistuslaukauskilpailuun, jonka Suomi hävisi.lähde? Ottelun lopputulos oli Yhdysvaltain eduksi 2–3.[26] Kisojen jälkeen Jukka Jalosen päävalmentaja-aika päättyi.lähde?
Erkka Westerlundin paluu, Sotšin olympialaiset ja sukupolven vaihdos
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Suomen jääkiekkoliitto julkaisi 9. marraskuuta 2012 Leijonien uuden valmennusjohdon. Päävalmentajaksi nimitettiin Erkka Westerlund, joka oli toiminut joukkueen valmentajana aiemmin menestyksekkäästi vuosina 2004–2007. Jääkiekkoliitto tarjosi Westerlundille kahden vuoden työsopimusta, mutta Westerlund suostui vain vuoden sopimukseen. Apuvalmentajiksi valittiin Lauri Marjamäki ja Hannu Virta, joiden lisäksi valmennusryhmään kuuluivat Ari-Pekka Selin ja Ari Moisanen. Maajoukkueen managerina jatkoi Jari Kurri ja joukkueenjohtajana Timo Jutila.[29] Tyypillisesti Leijonien päävalmentajuus oli ollut 1980-luvulta alkaen tehtävä, jossa toimitaan uran aikana vain kerran. Erkka Westerlund muodosti tässä poikkeuksen, kuten myöhemmin myös oli Jukka Jalonen.[30]
Westerlundin päävalmentaja-ajan tärkein tapahtuma oli Sotšin talviolympialaiset vuonna 2014. Westerlund kokoksi olympialaisiin vahvan joukkueen, vaikka Leijonat kärsikin useista loukkaantumisista. Muun muassa Saku Koivu, Mikko Koivu ja Valtteri Filppula joutuivat jättämään olympialaiset väliin loukkaantumisten vuoksi. Kesken turnauksen myös joukkueen tärkein keskushyökkääjä Aleksander Barkov joutui keskeyttämään kisat loukkaannuttuaan Suomen toisessa ottelussa. Joukkueessa oli mukana eri pelaajasukupolven edustajia Teemu Selänteestä Mikael Granlundiin, ja vuoden 2014 olympiajoukkuetta kutsuttiinkin kolmen sukupolven joukkueeksi: vanhaa, "kultaista" sukupolvea edustivat muun muassa Teemu Selänne, Kimmo Timonen ja Sami Salo, toista sukupolvea edustivat muun muassa Jussi Jokinen ja Tuomo Ruutu ja nuorinta sukupolvea esimerkiksi Granlund, Sami Vatanen ja Olli Määttä.lähde?
Leijonat pelasi olympialaisissa B-lohkossa, ja joukkue aloitti olympiaturnauksen kahdella voitolla. Ensin Suomi voitti Itävallan 8–4 ja sitten Norjan 6–1. Alkusarjan viimeisessä ottelussa Suomi kamppaili B-lohkon voitosta Kanadaa vastaan. Leijonat hävisi tiukan ottelun jatkoajalla maalein 1–2 mutta oli tappiosta huolimatta paras niistä joukkueista, jotka sijoittuivat lohkoissaan toiseksi. Näin joukkue eteni suoraan puolivälieriin. Puolivälierässä Suomi kohtasi kisojen isäntämaan Venäjän. Suomen ykkösketju, jota johtivat Mikael Granlund ja Teemu Selänne, pelasi hyvin, samoin maalivahti Tuukka Rask. Suomi voitti Venäjän maalein 3–1 Teemu Selänteen, Mikael Granlundin ja Juhamatti Aaltosen maaleilla ja eteni turnauksessa neljän parhaan joukkoon. Välierässä Suomi pelasi Ruotsia vastaan. Erinomaisesti edellisissä peleissä pelannut ykkösmaalivahti Rask ei voinut pelata ottelussa kuumeen takia. Suomen maalivahtina pelasi tästä johtuen Kari Lehtonen. Ottelu oli tasainen, eikä Suomi pystynyt parhaimpaansa Ruotsin jäädyttäessä pelin johtoasemassa. Ruotsi voitti lukemin 2–1 ja eteni loppuotteluun, Suomi karsiutui pronssiotteluun.lähde?
Pronssiottelussa Suomi pelasi Yhdysvaltoja vastaan. Suomi voitti ottelun 5–0.[26] Teemu Selänne teki kaksi maalia. Tuukka Rask pelasi nollapelin ja torjui lisäksi Patrick Kanen kaksi rangaistuslaukausta. Suomi voitti historiansa neljännen olympiapronssin. Ottelu oli olympiapronssin saavuttamisen lisäksi tärkeä myös toisellakin tavalla, sillä kokeneista pelaajista Teemu Selänne, Kimmo Timonen ja Sami Salo pelasivat ottelussa viimeisen maajoukkuepelinsä ja lopettivat maajoukkueuransa. Suomea edustaneet Teemu Selänne ja Mikael Granlund valittiin turnauksen tähdistökentälliseen, ja Selänne valittiin lisäksi turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi.lähde?
Olympialaisten jälkeen maajoukkueeseen otettiin uusia pelaajia, mikä oli Westerlundin päävalmentajakauden toinen päätavoite. Jo olympialaisissa Aleksander Barkov ja Olli Määttä pelasivat ensimmäiset maaottelunsa. Vuoden 2014 maailmanmestaruuskilpailuissa Suomen joukkue koostui suurelta osin ensikertalaisista. Turnauksen aluksi Suomi hävisi Latvialle 2–3 ja Venäjälle 2–4. Joukkuetta arvosteltiin sen kokemattomuuden vuoksi, ja Westerlundin väitettiin kasanneen joukkueen suosien tulevia Jokereiden pelaajia. Suomen hävittyä Yhdysvalloille maajoukkuetta uhkasi maailmanmestaruuskilpailujen huonoin sijoitus 59 vuoteen,[31] mutta Latvian hävittyä alkusarjassa kaksi viimeistä peliään ja Suomen voitettua Kazakstanin Suomi selviytyi puolivälieriin. Puolivälierissä Suomi voitti Kanadan lukemin 3–2. Voittomaalin teki Iiro Pakarinen rannelaukauksellaan. Välierissä Suomi voitti Tšekin lukemin 3–0. Loppuottelussa Suomi kohtasi turnauksessa kaikki ottelunsa voittaneen Venäjän mutta hävisi maalein 2–5. Pelaajat, tiedotusvälineet ja myös Jääkiekkoliiton puheenjohtaja Kalervo Kummola arvostelivat loppuottelun tuomareita. Suomi saavutti hopeaa[26]. Kokematonta joukkuetta kiiteltiin ja ylistettiin tiedotusvälineissä. Maalivahti Pekka Rinne valittiin turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi. Erkka Westerlund lopetti maajoukkuevalmentajaurakkansa näihin kisoihin.[26]
Kari Jalosen aika
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Jääkiekkoliitto julkisti 7. kesäkuuta 2013 Suomen maajoukkueen seuraavaksi päävalmentajaksi Kari Jalosen. Jalosen valmennuskausi alkoi virallisesti 1. kesäkuuta 2014 ja kesti kaksi vuotta. Jalosen valmennusryhmään kuuluivat muun muassa Jukka Rautakorpi, Ville Peltonen ja Ari Moisanen. Jalosen ensimmäisellä kaudella valmennusryhmään kuului maajoukkueen tuleva päävalmentaja Lauri Marjamäki. Maajoukkueen managerina toimi Jere Lehtinen ja joukkueenjohtajana Kari Savolainen.
Suomen maajoukkue kärsi puolivälierätappioon toukokuussa Tšekissä pelatuissa maailmanmestaruuskilpailussa.[26]
Kari Jalonen valmensi Suomea vielä vuoden 2016 maailmanmestaruuskilpailuissa. Niissä Suomi saavutti hopeaa.[26] Kevään 2012 maailmanmestaruuskisoista lähtien käytössä oli ollut sarjajärjestelmä, jossa 16 maata pelaa kahdessa kahdeksan joukkueen alkulohkossa.[32] Leijonien maaliero Venäjällä pelattujen kisojen alkulohkossa oli 29–6.[32]
Lauri Marjamäen aika
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Lauri Marjamäki aloitti Suomen päävalmentajana kesällä 2016. Marjamäen ensimmäinen turnaus oli jääkiekon maailmancup syksyllä 2016. Suomi ei voittanut turnauksessa yhtään ottelua ja sijoittui omassa lohkossaan viimeiseksi. Vuoden 2017 maailmanmestaruuskilpailujen ensimmäisessä ottelussaan Suomi voitti Valko-Venäjän maalein 3–2 mutta hävisi seuraavan ottelun Ranskalle 1–5. Voitto oli Ranskalle Suomesta historian ensimmäinen. Suomi johti kolmatta ottelua Tšekkiä vastaan 3–0 mutta hävisi lopulta ottelun voittolaukauskilpailun jälkeen 3–4. Suomi sijoittui alkulohkossaan neljänneksi ja pääsi puolivälieriin, jossa se kohtasi oman lohkonsa voittaneen Yhdysvallat. Suomi voitti Yhdysvallat lukemin 2–0 ja eteni välieriin, jossa vastaan asettui Ruotsi. Suomi hävisi välieräottelun Ruotsille maalein 1–4 ja joutui pronssiotteluun Venäjää vastaan.lähde? Pronssiottelussa Suomi hävisi Venäjälle 3–5 ja sijoittui turnauksessa neljänneksi.[33]
Pyeongchangissa järjestetyissä vuoden 2018 talviolympialaisissa Suomen jääkiekkomaajoukkue pärjäsi aiempiin olympialaisiin verrattuna huonommin pudoten jo puoliväliverissä hävittyään Kanadalle lukemin 0–1.[34][35][36] Suomi sijoittui lopulta kuudenneksi talviolympialaisisten jääkiekossa eikä näin saanut ollenkaan mitalia, mikä nosti kritiikkiä Lauri Marjamäkeä kohtaan.[37][38] Vuoden 2018 maailmanmestaruuskilpailut eivät ehtineet edes alkaa, kun alettiin otaksua, että maajoukkueen kokoonpano saa nyt osansa Lauri Marjamäkeen kohdistuneesta arvostelusta, sillä useat Leijonien luottopelaajat jättivät maailmanmestaruuskilpailut väliin. Tapausta alettiin kutsua ”joukkokieltäytymiseksi”, jolla nämä kieltäytyneet pelaajat tiedotusvälineiden mukaan arvostelivat Marjamäkeä jääkiekkomaajoukkueen valmentajana.[39] Marjamäki sanoi kokevansa, ettei kieltäytymisen syynä olisi hänen arvostelunsa, vaan kieltäytyneiden julkisesti kertomat perustelut eli loukkaantumiset ja väsymys.[40][41] Maailmanmestaruuskilpailut alkoivat Suomen osalta kuitenkin odotettua paremminlähde?, sillä joukkue voitti kaikki ensimmäiset kolme otteluaan seitsemän maalin erolla.[42] Tanska kuitenkin voitti Suomen 3–2.[43] Kanada puolestaan hävisi Suomelle lukemin 1–5[44], mutta seuraavassa ottelussa Saksa vei voiton maalein 3–2.[45] Alkulohkonsa päätösottelussa Suomi voitti Yhdysvallat 6–2 ja otti samalla lohkovoiton.[46] Suomi karsiutui vuoden 2018 maailmanmestaruuskilpailuissa jo puolivälierissä, kun se hävisi Sveitsille maalein 2–3 ja sijoittui lopulta viidenneksi.[47]
Marjamäki jätti Suomen jääkiekkomaajoukkueen valmentajan tehtävät kauden 2017–2018 jälkeen.[48]
Jukka Jalosen toinen aika
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Jukka Jalonen palasi päävalmentajaksi kaudelle 2018–2019. Vuonna 2019 maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Slovakiassa. Turnaukseen osallistuvassa joukkueessa ei ollut juuri ollenkaan NHL-pelaajia, vaan paljon SM-liigassa pelanneita pelaajia.[26] Joukkueessa oli peräti 18 ensikertalaista, eivätkä odotukset joukkueen menestyksestä olleet korkealla. Siitä huolimatta Suomi oli lohkonsa toinen ja kohtasi ensin puolivälierissä Ruotsin, jonka voitti maalein 5–4 jatkoajalla. Ottelun ratkaisijoiksi nousivat kapteeni Marko Anttila, joka onnistui tasoittamaan pelin vain puolitoista minuuttia ennen varsinaisen peliajan loppumista Suomen pelatessa ilman maalivahtia, ja Sakari Manninen, joka teki maalin jatkoajalla. Välierissä Suomen joukkue pelasi Venäjää vastaan. Peli oli tiukka ja ratkesi vasta kolmannessa erässä Suomen 1–0-voittoon. Maalin teki jälleen Anttila. Loppuottelussa Suomen joukkue pelasi Kanadan joukkuetta vastaan. Kanada siirtyi johtoon ensimmäisessä erässä, mutta toisessa erässä Anttila tasoitti pelin Suomen pelatessa ylivoimalla. Anttila teki toisen maalin heti kolmannen erän alussa. Tämän jälkeen Kanada piti kiekkoa lähes koko erän Suomen puolustusalueella.lähde? Suomi onnistui kuitenkin voittamaan ottelun maalein 3–1[26], kun Harri Pesonen laukoi kiekon Kanadan maaliin.
Sakari Manninen oli turnauksessa Suomen joukkueen paras pisteidentekijä kahdella maalillaan ja yhdeksällä maaliin johtaneella syötöllään. Joukkueen johtaviin hahmoihin kuuluivat myös Marko Anttila, Kevin Lankinen ja Kaapo Kakko.lähde?
2020-luku
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Vuoden 2020 maailmanmestaruuskilpailut Sveitsissä peruttiin koronaviruspandemian seurauksena.[49] Vuoden 2021 maailmanmestaruuskilpailuissa Suomi eteni puolivälieristä mitalipeleihin, kun se voitti Tšekin ensimmäistä kertaa puolivälierässä 2000-luvulla.[50][51] Suomi eteni turnauksessa loppuotteluun.[52] Loppuottelussa Kanada voitti Suomen jatkoajalla.[52] Kyseessä oli myös ensimmäinen kerta, kun Suomi onnistui mestaruuden voitettuaan saavuttamaan mitalin heti seuraavissa maailmanmestaruuskisoissa.
Pekingin olympialaisissa vuonna 2022 Suomi eteni historiassaan toisen kerran olympialaisten loppuotteluun. Loppuottelussa Suomi voitti Venäjän olympiakomitean joukkueen maalein 2–1. Suomi ei hävinnnyt turnauksessa otteluakaan, ainoa pistemenetys tuli alkulohkon jatkoajalle venyneessä ottelussa Ruotsia vastaan, jonka Suomi kuitenkin onnistui voittamaan maalein 4–3.[53][54]
Vuoden 2022 maailmanmestaruuskilpailut olivat Suomen joukkueen kotikisat. Suomi osallistui kisoihin niiden vanhimmalla joukkueella, sillä Suomen joukkueen keski-ikä oli liki 30 vuotta. Joukkue oli samalla keski-iältään vanhin joukkue, jonka Suomi on lähettänyt maailmanmestaruuskilpailuihin 2000-luvulla.[55] Joukkue rikkoi vuonna 2016 tekemänsä ennätyksen ja päästi alkusarjassa vain viisi maalia. Vuosina 2012–2022 Suomi on ollut kolmesti maailmanmestaruuskisojen vähiten maaleja päästänyt joukkue alkusarjassa.[32] Loppuottelussa Suomi voitti Kanadan jatkoajalla, maalein 4–3.[56] Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun Suomi saavutti arvokisavoiton varsinaisen peliajan jälkeen. Ratkaisumaalin teki Sakari Manninen.[56] Suomesta tuli viides maajoukkue, joka on voittanut mestaruuden kotikisoissaan.[56][57] Samalla Suomen maajoukkueesta tuli Ruotsin ohella ainoa joukkue, joka on samana vuonna voittanut sekä olympiakultaa että maailmanmestaruuden, kun ne on ratkottu erillisissä turnauksissa.[58][59] Kun olympiakulta ja maailmanmestaruus on ratkottu samassa turnauksessa, sen ovat samana vuonna voittaneet myös Iso-Britannia vuonna 1936 ja Neuvostoliitto vuosina 1956, 1964 ja 1968.[59][60]
Seuraavissa maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 2023 jälleen kotimaassaan pelannut Suomi sijoittui alkulohkossaan kolmanneksi ja hävisi puolivälierissä Kanadalle maalein 1–4, mikä tiesi sijoittumista seitsemänneksi.[61][62][63] Kotimaassa Suomea pidettiin kisojen ennakkosuosikkina, ja esimerkiksi Yleisradio kirjoitti kolumninsa otsikossa ja ingressissä, että: ”Leijonien pitää voittaa MM-kultaa, koska kilpailijoiden joukkueet ovat uskomattoman huonoja – Leijonille kaikki muu kuin MM-kulta kotikisoista olisi epäonnistuminen, sillä kilpailijamaiden ryhmät ovat todella heikkoja.”[64][65][66][67] Kisojen jälkeen Yle Urheilun uutispäällikkö Pekka Aalto kirjoitti kolumnissaan, että ”Leijonien valmennus tulisi panna uusiksi” ja ”Mikko Manner ja Ari-Pekka Selin joutavat sivuun”.[68]
Vuoden 2024 maailmanmestaruuskisoissa Suomi saavutti alkulohkossaan vain 10 pistettä edeten jatkoon vain vaivoin. Vuodesta 2012 alkaen maailmanmestaruuskisoissa käytössä olleen järjestelmän aikana Suomi ei ollut koskaan kerännyt näin vähäistä pistemäärää alkulohkossa. Puolivälierissä Ruotsi voitti Suomen jatkoajalla 2–1, mikä tarkoitti Suomen kisojen päättymistä. Suomi sijoittui heikohkon alkulohkonsa vuoksi kahdeksanneksi, joka on Suomen huonoin sijoitus sitten vuoden 1955 kisojen jälkeen.[69]
Pelaajat
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Arvokisojen pelaajaluetteloita
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Kunnianumerot
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Vuodesta 2018 alkaen numerot eivät enää ole jäädytettyjä, mutta ne on silti nostettu Hartwall Arenan kattoon kunnianumeroina.[70] Paidat ja numerot siirretään uuteen paikkaan Venäjän aloittaman sodan takia.[71]
- 5 – Timo Jutila[72]
- 8 – Teemu Selänne [73]
- 11 – Saku Koivu [74]
- 14 – Raimo Helminen[75]
- 16 – Ville Peltonen[74]
- 17 – Jari Kurri[76]
- 26 – Jere Lehtinen[74]
- 44 – Kimmo Timonen[70]
Kaikkien aikojen pistepörssi
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Tilanne 30. huhtikuuta 2017
Lihavoituna aktiivipelaajat, jotka pelasivat kaudella 2021–2022
Kaikkien aikojen pistepörssi 1928–2017[77] | |||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|
# | Nimi | Pelipaikka | Ottelut | Maalit | Syötöt | Pisteet | Kaudet |
1. | Raimo Helminen | H | 331 | 52 | 155 | 207 | 1983–2008 |
2. | Ville Peltonen | H | 261 | 81 | 101 | 182 | 1993–2012 |
3. | Mika Nieminen | H | 208 | 80 | 97 | 177 | 1986–2000 |
4. | Lasse Oksanen | H | 282 | 101 | 58 | 159 | 1962–1977 |
5. | Petteri Nummelin | P | 257 | 41 | 113 | 154 | 1993–2014 |
6. | Esa Peltonen | H | 277 | 93 | 49 | 142 | 1965–1982 |
7. | Teemu Selänne | H | 136 | 70 | 69 | 139 | 1988–2014 |
8. | Janne Ojanen | H | 205 | 50 | 74 | 124 | 1986–2002 |
9. | Matti Keinonen | H | 196 | 71 | 49 | 120 | 1961–1973 |
10. | Esa Keskinen | H | 172 | 33 | 87 | 120 | 1984–1999 |
11. | Saku Koivu | H | 119 | 36 | 79 | 115 | 1992–2010 |
12. | Timo Jutila | P | 246 | 40 | 68 | 108 | 1983–1997 |
13. | Veli-Pekka Ketola | H | 186 | 60 | 45 | 105 | 1967–1982 |
14. | Juhani Tamminen | H | 227 | 58 | 47 | 105 | 1969–1982 |
15. | Jorma Peltonen | H | 188 | 43 | 60 | 103 | 1963–1975 |
16. | Raimo Kilpiö | H | 168 | 58 | 40 | 98 | 1956–1967 |
17. | Niko Kapanen | H | 187 | 36 | 61 | 97 | 1996–2012 |
18. | Kari Jalonen | H | 154 | 42 | 54 | 96 | 1980–1991 |
19. | Jarkko Immonen | H | 147 | 49 | 45 | 94 | 2003–2015 |
20. | Olli Jokinen | H | 157 | 52 | 41 | 93 | 1996–2014 |
21. | Lauri Mononen | H | 145 | 51 | 37 | 88 | 1968–1975 |
22. | Jukka Hentunen | H | 158 | 45 | 42 | 87 | 1999–2010 |
23. | Tomi Kallio | H | 167 | 40 | 46 | 86 | 1997–2009 |
24. | Petri Kontiola | H | 132 | 30 | 54 | 84 | 2005–2021 |
25. | Heino Pulli | H | 118 | 64 | 19 | 83 | 1957–1965 |
26. | Kimmo Rintanen | H | 154 | 35 | 46 | 81 | 1993–2004 |
27. | Hannu Järvenpää | H | 126 | 44 | 35 | 79 | 1983–1992 |
28. | Raimo Summanen | H | 162 | 39 | 39 | 78 | 1982–1995 |
29. | Jussi Jokinen | H | 101 | 28 | 47 | 75 | 2003–2017 |
30. | Jari Kurri | H | 101 | 36 | 37 | 73 | 1979–1998 |
Eniten A-maaotteluita
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Eniten A-maaotteluita 1928–2017[78] | |||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|
# | Nimi | Pelipaikka | Ottelut | Kaudet | |||
1. | Raimo Helminen | H | 331 | 1983–2008 | |||
2. | Lasse Oksanen | H | 282 | 1962–1977 | |||
3. | Esa Peltonen | H | 277 | 1965–1982 | |||
4. | Ville Peltonen | H | 261 | 1993–2012 | |||
5. | Petteri Nummelin | P | 253 | 1993–2014 | |||
6. | Pekka Marjamäki | P | 251 | 1966–1979 | |||
7. | Timo Jutila | P | 246 | 1983–1997 | |||
8. | Jorma Valtonen | M | 232 | 1969–1984 | |||
9. | Arto Ruotanen | P | 229 | 1983–1992 | |||
10. | Juhani Tamminen | H | 227 | 1969–1983 | |||
11. | Timo Nummelin | P | 225 | 1971–1982 | |||
12. | Seppo Lindström | P | 214 | 1967–1977 | |||
13. | Jukka Tammi | M | 213 | 1984–1998 | |||
14. | Mika Nieminen | H | 208 | 1986–2000 | |||
15. | Marko Kiprusoff | P | 205 | 1992–2007 | |||
15. | Janne Ojanen | H | 205 | 1986–2002 | |||
17. | Matti Keinonen | H | 196 | 1961–1973 | |||
18. | Jorma Peltonen | H | 188 | 1963–1975 | |||
18. | Urpo Ylönen | M | 188 | 1962–1978 | |||
20. | Niko Kapanen | H | 187 | 1996–2012 |
Sijoitukset
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Olympialaisissa
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a6/Finlande_Russie.jpg/250px-Finlande_Russie.jpg)
Kanada- ja maailmancupissa
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]- 1976 – 6. (joukkue)
- 1981 – 6. (joukkue)
- 1987 – 6. (joukkue)
- 1991 – 3. (joukkue)
- 1996 – 5. (joukkue)
- 2004 – 2. (joukkue)
- 2016 – 8. (joukkue)
Maailmanmestaruuskilpailuissa
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/31/Usa-finnland-wm-2005-20050506033.jpg/250px-Usa-finnland-wm-2005-20050506033.jpg)
|
|
*Vuodet jolloin Suomi on ollut kisaisäntä on lihavoitu.
Euroopan-mestaruuskilpailuissa
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Jääkiekon Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin vuosina 1910–1991.
- 1939 – 12.
- 1949 – 5.
- 1951 – 5.
- 1952 – 5.
- 1954 – 5.
- 1955 – 7.
- 1957 – 4.
- 1958 – 4.
- 1959 – 4.
- 1960 – 5.
- 1961 – 5.
- 1962 – hopeaa
- 1963 – 4.
- 1964 – 4.
- 1965 – 5.
- 1966 – 5.
- 1967 – 4.
- 1968 – 4.
- 1969 – 4.
- 1970 – 4.
- 1971 – 4.
- 1973 – 4.
- 1974 – 4.
- 1975 – 4.
- 1976 – 6.
- 1977 – 4.
- 1978 – 6.
- 1979 – 4.
- 1981 – 4.
- 1982 – 4.
- 1983 – 6.
- 1985 – pronssia
- 1986 – pronssia
- 1987 – pronssia
- 1989 – 4.
- 1990 – 4.lähde?
- 1991 – pronssia
Maailmanranking
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]- 2003 – 4.[85]
- 2004 – 5.[86]
- 2005 – 5.[87]
- 2006 – 4.[88]
- 2007 – 3.[88]
- 2008 – 4.[89]
- 2009 – 4.[90]
- 2010, helmikuu – 4.[91]
- 2010, toukokuu – 4.[92]
- 2011 – 2.[93]
- 2012 – 2.[94]
- 2013 – 2.[95]
- 2014, helmikuu – 2.[96]
- 2014, toukokuu – 2.[97]
- 2015 – 4.[98]
- 2016 – 3.[99]
- 2017 – 4.[100]
- 2018, helmikuu – 4.[101]
- 2018, toukokuu – 5.[102]
- 2019 – 3.[103]
- 2020 – 3.[104]
- 2021 – 2.[105]
- 2022, helmikuu – 1.[106]
- 2022, toukokuu – 1.[107]
- 2023 – 2.[108]
- 2024 – 3.[109]
Päävalmentajat
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]
|
|
Kapteenit arvokisoissa
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]- Risto Tiitola MM-kisat 1939
- Keijo Kuusela MM-kisat 1949, 1951
- Aarne Honkavaara olympialaiset 1952
- Matti Rintakoski MM-kisat 1954–1955
- Yrjö Hakala MM-kisat 1957–1959, olympialaiset 1960
- Erkki Koiso MM-kisat 1961
- Teppo Rastio MM-kisat 1962
- Esko Luostarinen MM-kisat 1963
- Raimo Kilpiö olympialaiset 1964, MM-kisat 1965
- Lalli Partinen MM-kisat 1966
- Matti Reunamäki MM-kisat 1967, olympialaiset 1968
- Juhani Wahlsten MM-kisat 1969
- Lasse Oksanen MM-kisat 1970–1972, 1976, olympialaiset 1972
- Veli-Pekka Ketola MM-kisat 1973–1974, Kanada-cup 1976, 1981
- Seppo Lindström MM-kisat 1975, olympialaiset 1976
- Pertti Koivulahti MM-kisat 1977
- Seppo Repo MM-kisat 1978
- Juhani Tamminen MM-kisat 1979, 1981–1982
- Tapio Levo olympialaiset 1980
- Pekka Rautakallio MM-kisat 1983
- Anssi Melametsä olympialaiset 1984, MM-kisat 1985
- Kari Makkonen MM-kisat 1986
- Pekka Järvelä MM-kisat 1987
- Jari Kurri Kanada-cup 1987, 1991, maailmancup 1996
- Timo Blomqvist olympialaiset 1988, MM-kisat 1989
- Arto Ruotanen MM-kisat 1990
- Hannu Virta MM-kisat 1991
- Pekka Tuomisto olympialaiset 1992, MM-kisat 1992
- Timo Jutila MM-kisat 1993–1997, olympialaiset 1994
- Saku Koivu olympialaiset 1998, 2006, 2010, MM-kisat 1999, 2003, maailmancup 2004
- Ville Peltonen MM-kisat 1998, 2005–2008
- Raimo Helminen MM-kisat 2000, 2002
- Petteri Nummelin MM-kisat 2001
- Teemu Selänne olympialaiset 2002, 2014
- Olli Jokinen MM-kisat 2004, 2014
- Sami Kapanen MM-kisat 2009–2010
- Mikko Koivu MM-kisat 2011–2012, 2016, maailmancup 2016
- Lasse Kukkonen MM-kisat 2013, 2017, olympialaiset 2018
- Jussi Jokinen MM-kisat 2015
- Mikael Granlund MM-kisat 2018, 2024
- Marko Anttila MM-kisat 2019, 2021, 2023
- Valtteri Filppula olympialaiset 2022, MM-kisat 2022
Katso myös
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Lähteet
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]- Mennander, Ari & Mennander, Pasi: Leijonien tarina. Gummerus, 2003. ISBN 951-20-6455-3.
Viitteet
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]- ↑ Koskinen, Anu Leena: Tampere saa jääkiekon MM-kisat! Leijonien kotipelit uudella areenalla Yle Urheilu. 17.6.2019. Viitattu 29.11.2021.
- ↑ World Ranking 27.5.2024. IIHF. Viitattu 3.7.2024. (englanniksi)
- ↑ Leijonat - A-maajoukkue www.leijonat.fi. Viitattu 22.4.2024.
- ↑ Jääkiekkoon B-maajoukkue mtvuutiset.fi. 29.11.2000. Viitattu 22.4.2024.
- ↑ Kanerva, Juha: Kolumni: Maajoukkuekiekkoilijat ratkesivat ryyppäämään Kanadassa 1970-luvun lopussa – sadan taalan seteli kouraan ja kotiin Ilta-Sanomat. 5.5.2019. Viitattu 22.4.2024.
- ↑ IIHF - World Ranking IIHF International Ice Hockey Federation. Viitattu 29.5.2023. (englanniksi)
- ↑ Big Six International Hockey Wiki. Viitattu 5.6.2021. (englanniksi)
- ↑ IIHF Member National Association Finland IIHF International Ice Hockey Federation. Viitattu 17.9.2021. (englanniksi)
- ↑ IIHF Member National Association Finland IIHF International Ice Hockey Federation. Viitattu 27.4.2023. (englanniksi)
- ↑ Antti Pennanen at eliteprospects.com www.eliteprospects.com. Viitattu 30.5.2024. (englanniksi)
- ↑ a b c Mennander & Mennander, s. 74–76.
- ↑ Viita, Ossi: Leijonat - Jääkiekkoliitto perustettiin 20.1.1929 - Lönnrotinkatu 11 sai seinäänsä muistolaatan www.leijonat.fi. Viitattu 2.10.2022.
- ↑ Mennander & Mennander, s. 70.
- ↑ a b Mennander & Mennander, s. 356.
- ↑ Mennander & Mennander, s. 77–78.
- ↑ Mennander & Mennander, s. 87.
- ↑ Mennander & Mennander, s. 89–90.
- ↑ a b Suomi-kiekon merkkipaaluja Suomi-kiekon ennätykset ja tilastot. Viitattu 1.1.2023.
- ↑ Mennander & Mennander, s. 369.
- ↑ Mennander & Mennander, s. 92–93.
- ↑ Mennander & Mennander, s. 94.
- ↑ Mennander & Mennander, s. 101–102.
- ↑ a b c d Laine, Sami & Halonen, Mika: Näin iso muutos Suomen jääkiekossa on tapahtunut – valmentajalegenda kertoo, että 1990-luvulla Jääkiekkoliitto kielsi Leijonilta mitalitavoitteen Yle Urheilu. 20.2.2022. Viitattu 21.2.2022.
- ↑ Muisti: Punakoneen kaatajat. Yle TV1 12.5.2015.
- ↑ a b Honkavaara, Aarne ym.: Kaukalon leijonat, s. 132. US-Mediat Oy, 1989.
- ↑ a b c d e f g h i j k l m n o p q r s t u v w x y z Suomi-kiekon merkkipaaluja Suomi-kiekon ennätykset ja tilastot. Viitattu 1.1.2023.
- ↑ a b ”Hakki” Hagman korjaa - he olivat ”alkuperäinen” Hupu-Tupu-Lupu -ketju mtv.fi. Arkistoitu 22.12.2017. Viitattu 20.12.2017.
- ↑ a b c d Tre Kronor nöyryytti Leijonat kotikisoissa yle.fi. Viitattu 1.1.2023.
- ↑ Laine, Sami: Leijona-luotsi Jaloselle aisaparit HPK:sta ja Lukosta yle.fi. 22.8.2012. Yleisradio. Viitattu 22.8.2012.
- ↑ Hoffrén, Sami: Leijonakuninkaan viimeinen tanssi Helsingin Sanomat. 9.5.2024. Viitattu 10.5.2024.
- ↑ Partanen, Joonas: Leijonille huonoin MM-sijoitus lähes 60 vuoteen? Iltalehti. 18.5.2014. Alma Media Suomi Oy. Viitattu 23.5.2014.
- ↑ a b c Halonen, Mika: Nämä luvut kertovat Leijonien historiallisesta alkusarjasta – Jussi Olkinuoran entinen valmentaja tiesi kyvyt, mutta: "Mikä ufo-taso tuo onkaan" Yle Urheilu. 25.5.2022. Viitattu 26.5.2022.
- ↑ Paananen, Heli: Leijonat kiri pronssipelissä - Venäjä vei lopulta 5-3 Etelä-Suomen Sanomat. 21.5.2017. Viitattu 19.4.2018.
- ↑ Rämänen, Antti: Leijonien taistelu päättyi pettymykseen – näin tappiollinen puolivälierä eteni mtv.fi. 21.2.2018. Arkistoitu 20.4.2018. Viitattu 19.4.2018.
- ↑ Kanada kukisti Leijonat 1-0. eurosport.fi. 21.2.2018. Arkistoitu 20.4.2018. Viitattu 19.4.2018.
- ↑ IL seuraa: Voi ei, Leijonat! Kanada voitti 1-0, Suomi pihalle olympiakiekosta - myös Tre Kronor sensaatiomaisesti ulos iltalehti.fi. 21.2.2018. Viitattu 19.4.2018.
- ↑ Saastamoinen, Lauri: Faneilta rajua tekstiä Leijonien olympiapettymyksestä: ”Lauri Marjamäki, eroa – nyt heti!” Suomikiekko. 21.2.2018. Viitattu 19.4.2018.
- ↑ Siira, Kimmo: Kommentti: Kultapojan kova koulu – Lauri Marjamäki jää historiaan valmentajana, jonka kaudella menestysputki katkesi kaleva.fi. 22.2.2018. Viitattu 19.4.2018.
- ↑ Silvennoinen, Santtu: Leijonien joukkokieltäytymiset hämmästyttävät - tässä ovat taustat: ”He eivät koskaan pelaa maajoukkueessa Lauri Marjamäen aikana” iltalehti.fi. 14.4.2018. Alma Media Suomi Oy. Viitattu 19.4.2018.
- ↑ Touru, Ville: MM-Leijonien kieltäytymiskohu myrskyää – vihdoin tilannetta kommentoi päävalmentaja Lauri Marjamäki itse is.fi. 19.4.2018. Sanoma Media Finland. Viitattu 19.4.2018.
- ↑ Saarinen, Joska: NHL-tähdet puuttuvat Leijonista, Marjamäki hämmästelee syytöksiä: "En tiedä, mistä tällaiset keskustelut ovat lähteneet" yle.fi. 16.4.2018. Viitattu 19.4.2018.
- ↑ Koivunen, Tommi: Leijonat otti taas murskaavan voiton! Mikael Granlund tehoili komeat pisteet Ilta-Sanomat. 8.5.2018. Sanoma Media Finland. Viitattu 20.5.2018.
- ↑ Kuisma, Lassi: Jymypaukku! Tanska voitti Leijonat - ylivoimaiselle menolle tyly stoppi iltalehti.fi. 9.5.2018. Alma Media Suomi Oy. Viitattu 20.5.2018.
- ↑ Touru, Ville: Leijonat löylytti Kanadaa murskalukemin 5–1! Ilta-Sanomat. 12.5.2018. Sanoma Media Finland. Viitattu 20.5.2018.
- ↑ Silvennoinen, Santtu: Noloa, Leijonat! Suomen edellinen arvokisatappio Saksalle tuli, kun Koivisto oli presidenttinä ja markka valuuttana Iltalehti. 14.5.2018. Alma Media Suomi Oy. Viitattu 20.5.2018.
- ↑ Vilén, Jan: Sebastian Aho iski hattutempun, Suomi murskasi Yhdysvallat 6–2 – puolivälierissä vastaan tulee Sveitsi Helsingin Sanomat. 15.5.2018. Sanoma Media Finland. Viitattu 20.5.2018.
- ↑ Saarinen, Joska: Leijonille karmea pettymys! Suomen MM-turnaus päättyi tappioon Sveitsille – toisen erän musta hetki ratkaisi Yle. 17.5.2018. Viitattu 20.5.2018.
- ↑ Jääkiekkoliitto: Marjamäki lopettaa Leijonien päävalmentajana alkavan kauden jälkeen Savon Sanomat. 11.8.2017. Viitattu 19.4.2018.
- ↑ Vilén, Jan: Jääkiekko | Peruttu Sveitsin MM-jääkiekko tuotti lähes kaikkien aikojen ennätystuloksen Helsingin Sanomat. 1.2.2021. Sanoma Media Finland. Viitattu 6.1.2024.
- ↑ Paasi, Jussi: MM-kisojen puolivälierä oli Leijonille ennen karmiva kohtalonottelu – nyt asetelma on muuttunut täysin: "Selkeä etu Suomelle" Yle Urheilu. 3.6.2021. Viitattu 4.6.2021.
- ↑ Isokoski, Riku: Leijonat marssi välieriin – Tšekki nurin kliinisen tylyllä esityksellä Jatkoaika.com - Kaikki jääkiekosta. 3.6.2021. Viitattu 5.6.2021.
- ↑ a b Parviainen, Vesa: Näkökulma: Pää pystyyn Leijonat, se oli upea turnaus ja Suomi on kiekkomaailman huipulla www.iltalehti.fi. 6.6.2021. Alma Media Oyj. Viitattu 7.6.2021.
- ↑ Halonen, Mika & Saarinen, Jussi: Leijonat loppuotteluun toista kertaa olympiahistoriassa! Välierästä muodostui todellinen puolustustaistelu yllättäjä Slovakiaa vastaan Yle Urheilu. 18.2.2022. Viitattu 19.2.2022.
- ↑ Halonen, Mika: Leijonat voitti olympiakultaa! Suomelle historian ensimmäinen jääkiekon olympiavoitto Yle Urheilu. 20.2.2022. Viitattu 20.2.2022.
- ↑ Pitkänen, Henri: Leijonilla on vuosituhannen vanhin joukkue MM-kisoissa – asiantuntijalta rohkea povaus tulevaisuudesta ja lista potentiaalisista MM-nimistä Yle Urheilu. 28.5.2022. Viitattu 28.5.2022.
- ↑ a b c Pitkänen, Henri: Kolme syytä, miksi Leijonat voitti jälleen kultaa – Ismo Lehkonen ylistää Mikael Granlundia: "Joillain ihmisillä on se juttu" Yle Urheilu. 30.5.2022. Viitattu 30.5.2022.
- ↑ Past Medallists webarchive.iihf.com. Viitattu 30.5.2022.
- ↑ Miettinen, Heikki: HS-analyysi | Kanada otti jäähyjä, joita tuskin ymmärsivät – Kahden maalin Mikael Granlund oli Leijonien kultasankari Helsingin Sanomat. 29.5.2022. Sanoma Media Finland. Viitattu 30.5.2022.
- ↑ a b Honkavaara, Aarne ym.: Kaukalon leijonat, s. 118. US-Mediat Oy, 1989.
- ↑ Men web.archive.org. 19.2.2014. Arkistoitu 19.2.2014. Viitattu 11.5.2024.
- ↑ Mennander, Pasi: Leijonat - Suomi kohtaa MM-kisojen puolivälierissä Kanadan torstaina kello 20.20 – Tässä puolivälierien koko ohjelma www.leijonat.fi. Viitattu 26.5.2023.
- ↑ Pilvinen, Sami & Isokoski, Riku & Ikonen, Sami & Kalmari, Viljami: Marko Anttila lopetti Leijonat-uransa: ”Nuoremmilla on paremmat kropat” www.iltalehti.fi. Alma Media Suomi Oy. Viitattu 26.5.2023.
- ↑ IIHF - Sijoitukset 2023 IIHF ICE HOCKEY WORLD CHAMPIONSHIP IIHF International Ice Hockey Federation. Viitattu 26.5.2023. (englanniksi)
- ↑ Kuisma, Lassi: Ei siitä mihinkään pääse: Leijonat on MM-kisojen kultasuosikki – ”Kanadan mies alkaa olla aika valmis” www.iltalehti.fi. 10.5.2023. Alma Media Suomi Oy. Viitattu 26.7.2023.
- ↑ MM-kisojen ennakko: Leijonat lähtee uusimaan mestaruuttaan NHL.com. Viitattu 26.7.2023.
- ↑ Liikanen, Tero & Hurmerinta, Eero: MM-kisat A-lohko: Leijonat lähtee ennakkosuosikkina metsästämään jatkopaikkaa Tampereella Jatkoaika.com - Kaikki jääkiekosta. 12.5.2023. Viitattu 26.7.2023.
- ↑ Virtanen, Vinski: Kommentti: Leijonien pitää voittaa MM-kultaa, koska kilpailijoiden joukkueet ovat uskomattoman huonoja yle.fi. 8.5.2023. Yle. Viitattu 26.7.2023.
- ↑ Aalto, Pekka: Kommentti: Onko Jukka Jalosen eväät syöty? Leijonien valmennus tulisi panna uusiksi Yle Urheilu. 28.5.2023. Viitattu 6.1.2024.
- ↑ Parviainen, Vesa & Karjalainen, Anssi & Kalmari, Viljami: Maskotilta ylilyönti Leijonien ottelussa Iltalehti (iltalehti.fi). 24.5.2024. Alma Media Suomi Oy.
- ↑ a b Hiitelä, Juha: Kimmo Timoselle suuri kunnianosoitus maajoukkueessa – hauska kiitospuhe nauratti yleisöä 10.11.2018. Sanoma Media Finland. Viitattu 7.1.2019.
- ↑ Tuhkanen, Ari: Helsingin areenan käyttöön saaminen näyttää tällä hetkellä mahdottomalta Yle Uutiset. 10.3.2022. Viitattu 13.3.2022.
- ↑ Uusitalo, Timo: Timo Jutilan Leijona-paita Hakametsän hallin kattoon – Katso show-miehen viihdyttävä kiitospuhe kokonaisuudessaan Yle Urheilu. 13.12.2018. Viitattu 14.12.2018.
- ↑ Hakola, Tero & Miettinen, Heikki: Teemu Selänteen Leijona-numero jäädytetään – lue uran kohokohdat ja muutama muu tapaus Helsingin Sanomat. 8.11.2015. Sanoma Media Finland. Arkistoitu 31.5.2016. Viitattu 18.5.2016.
- ↑ a b c Saku Koivun, Jere Lehtisen ja Ville Peltosen maajoukkuepaidat jäädytetään Savon Sanomat. Viitattu 18.5.2016.
- ↑ Raipelle valtava kunnianosoitus Iltalehti (iltalehti.fi). 15.10.2010. Alma Media Suomi Oy. Viitattu 15.10.2010.
- ↑ Raipen pelipaita hilataan Areenan kattoon tänään Aamulehti. Viitattu 11.11.2010. [vanhentunut linkki]
- ↑ Lähteenmäki, Lauri: Tässä ovat historian 30 tehokkainta Leijonien pelaajaa Ilta-Sanomat (is.fi). 4.5.2017. Sanoma Media Finland. Viitattu 21.10.2017.
- ↑ Nieminen, Antti: Leijonien maaottelukärki HS arkisto (maksullinen). Sanoma Media Finland. Viitattu 21.10.2017.
- ↑ Finland at eliteprospects.com www.eliteprospects.com. Viitattu 9.9.2023. (englanniksi)
- ↑ Legends of Hockey - Pro Classics: World Cup Hockey 1996 Summary web.archive.org. 5.9.2015. Arkistoitu 5.9.2015. Viitattu 9.9.2023-.
- ↑ Kanada voitti Suomen World Cupin finaalissa mtvuutiset.fi. 15.9.2004. Viitattu 9.9.2023.
- ↑ Kunnas, Kasperi: Karu fakta: Leijonille huonoin sijoitus arvokisoissa yli 60 vuoteen mtvuutiset.fi. 23.9.2016. Viitattu 9.9.2023.
- ↑ Honkavaara, Aarne ym.: Kaukalon leijonat, s. 169. US-Mediat Oy, 1989.
- ↑ Tuominen, Pasi: Suomella Kurri, Selänne, Numminen – USA tuotti silti kotikisatuskaa 1991 mtvuutiset.fi. 18.5.2017. Viitattu 3.1.2023.
- ↑ IIHF - NEWS web.archive.org. 8.10.2003. Arkistoitu 8.10.2003. Viitattu 29.8.2022.
- ↑ New Men’s & Women’s IIHF World Ranking News Release. Viitattu 29.8.2022.
- ↑ CURRENT IIHF WORLD RANKING News Release. IIHF. Arkistoitu 19.3.2006. Viitattu 13.5.2023.
- ↑ a b 2007 Ranking webarchive.iihf.com. Viitattu 13.5.2023.
- ↑ 2008 Ranking webarchive.iihf.com. Viitattu 13.5.2023.
- ↑ 2009 Ranking webarchive.iihf.com. Viitattu 13.5.2023.
- ↑ 2010 Ranking (Feb.) webarchive.iihf.com. Viitattu 13.5.2023.
- ↑ 2010 Ranking webarchive.iihf.com. Viitattu 13.5.2023.
- ↑ 2011 Ranking webarchive.iihf.com. Viitattu 13.5.2023.
- ↑ 2012 Ranking webarchive.iihf.com. Viitattu 13.5.2023.
- ↑ 2013 Ranking webarchive.iihf.com. Viitattu 13.5.2023.
- ↑ 2014 Ranking (Feb.) webarchive.iihf.com. Viitattu 13.5.2023.
- ↑ 2014 Ranking (May) webarchive.iihf.com. Viitattu 13.5.2023.
- ↑ 2015 Ranking webarchive.iihf.com. Viitattu 13.5.2023.
- ↑ 2016 Ranking webarchive.iihf.com. Viitattu 13.5.2023.
- ↑ IIHF: 2017 Ranking www.iihf.com. Viitattu 20.12.2017. (englanniksi)
- ↑ 2018 Ranking (Feb.) webarchive.iihf.com. Viitattu 12.12.2021.
- ↑ 2018 Ranking (May) webarchive.iihf.com. Viitattu 12.12.2021.
- ↑ IIHF - Canada leads World Ranking IIHF International Ice Hockey Federation. Viitattu 12.12.2021. (englanniksi)
- ↑ IIHF - World Ranking web.archive.org. 26.4.2020. Arkistoitu 26.4.2020. Viitattu 12.12.2021.
- ↑ IIHF - World Ranking web.archive.org. 17.1.2022. Arkistoitu 17.1.2022. Viitattu 29.8.2022.
- ↑ Hurmerinta, Eero: Suomi ensimmäistä kertaa jääkiekon maailmanrankingin kärkeen Jatkoaika.com - Kaikki jääkiekosta. 20.2.2022. Viitattu 13.3.2022.
- ↑ Perälä, Joni: Suomi jatkaa ranking-ykkösenä, Venäjä kummittelee edelleen kolmantena – ensi vuoden alustavat lohkot julkaistu Jatkoaika.com - Kaikki jääkiekosta. 30.5.2022. Viitattu 30.12.2022.
- ↑ IIHF - World Ranking iihf.com. IIHF International Ice Hockey Federation. Viitattu 29.5.2023. (englanniksi)
- ↑ IIHF - World Ranking iihf.com. IIHF International Ice Hockey Federation. Viitattu 27.5.2024. (englanniksi)
- ↑ Elite Prospects - Team Captains of Finland Elite Prospects. Viitattu 9.5.2024.
- ↑ Elite Prospects - Team Captains of Finland|OG| Elite Prospects. Viitattu 20.10.2017.
- ↑ Seppä, Lassi: Valtteri Filppula kantaa Leijonien kapteenin C-kirjainta olympiaturnauksessa Jatkoaika.com - Kaikki jääkiekosta. 8.2.2022. Viitattu 8.2.2022.
- ↑ Leijonat - MM2023 www.leijonat.fi. Viitattu 9.5.2023.
Kirjallisuutta
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]- Timo Forss & Petteri Granström: Leijonavisa (Like).
Aiheesta muualla
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]- Leijonat.fi − Joukkueen viralliset sivut
- Suomen jääkiekkoliiton viralliset sivut (suomeksi)
- Suomi IIHF:n sivuilla (englanniksi)
- Suomi nationalteamsoficehockeyssä (englanniksi)
Canada Cup: | 1976 | 1981 | 1987 | 1991 | 1996 | 2004 | 2016 |
---|---|
Olympialaiset: | 1980 | 1984 | 1988 | 1992 | 1994 | 1998 | 2002 | 2006 | 2010 | 2014 |
MM-kisat: | 1965 | 1990 | 1991 | 1992 | 1993 | 1994 | 1995 | 1996 | 1997 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2021 | 2022 |
|