Robert Oppenheimer
Robert Oppenheimer | |
---|---|
![]() | |
Rodné jméno | Julius Robert Oppenheimer |
Narození | 22. dubna 1904 Manhattan |
Úmrtí | 18. února 1967 (ve věku 62 let) Princeton |
Příčina úmrtí | rakovina jícnu |
Bydliště | Princeton New York Göttingen Berkeley Los Alamos Cambridge |
Alma mater | Harvardova univerzita Harvardova kolej Univerzita v Cambridgi Jesus College Cavendishova laboratoř Ethical Culture Fieldston School Univerzita v Göttingenu |
Povolání | teoretický fyzik, inženýr, jaderný fyzik, sběratel umění, vysokoškolský učitel, science administrator a fyzik |
Zaměstnavatelé | Kalifornská univerzita v Berkeley Projekt Manhattan Kalifornský technologický institut Univerzita v Cambridgi Institut pro pokročilé studium |
Ocenění | Messenger Lectures (1945) medaile Za zásluhy (1946) Richtmyer Memorial Lecture Award (1947) Cena tří fyziků (1958) rytíř Řádu čestné legie (1958) … více na Wikidatech |
Choť | Katherine Oppenheimer (1940–1967) |
Děti | Peter Oppenheimer Toni Oppenheimer |
Příbuzní | Frank Oppenheimer (sourozenec) Charles Oppenheimer (vnuk) |
Funkce | ředitel (1943–1945) ředitel (1947–1966) |
Podpis | ![]() |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
J. Robert Oppenheimer, někdy Julius Robert Oppenheimer nebo Jacob Robert Oppenheimer[pozn. 1] (22. dubna 1904 – 18. února 1967) byl americký teoretický fyzik, nejznámější svou účastí v projektu Manhattan, kde řídil vývoj první jaderné zbraně v tajné laboratoři v Los Alamos v Novém Mexiku.[1] Bývá označován jako „otec atomové bomby“. Byl starším bratrem dalšího fyzika Franka Oppenheimera.
Život
[editovat | editovat zdroj]Studia a začátek kariéry
[editovat | editovat zdroj]Jeho rodiče pocházeli z německého města Hanau, odkud v roce 1888 emigrovali do USA. Otec byl bohatý židovský importér textilu, matka absolvovala malířské vzdělání v Paříži a později vlastnila ateliér v New Yorku.[2] Robert Oppenheimer studoval na Harvardově univerzitě fyziku a chemii. Ovládal několik jazyků včetně latiny a řečtiny, psal poezii a zabýval se filosofií. Ve studiu pokračoval na univerzitě v Cambridge, kde ho zaujala především teorie molekul. Doktorskou práci psal na univerzitě v Göttingenu, kde v té době působilo mnoho známých vědců: Werner Heisenberg, Max Born, Wolfgang Pauli, Enrico Fermi, Eduard Teller.[2][3] Pod vedením Maxe Borna vytvořil několik vědeckých prací, z nichž vyniká zejména studie věnovaná kvantové teorii molekul. V té době měl na svém kontě již devět vědeckých prací publikovaných během necelých dvou let svého evropského pobytu. Z tohoto období je i jeho slavná práce o kvantové teorii molekul napsaná společně s Bornem, ve které je navržena dnes známá Bornova–Oppenheimerova aproximace.[4]
V r. 1928 se vrátil do USA a na Kalifornské univerzitě v Berkeley a Kalifornském technologickém institutu v Pasadeně se věnoval otázkám kvantové elektrodynamiky. Spolu s Miltonem Plessetem podal roku 1933 jako první správný popis mechanismu tvorby párů elektron–pozitron vlivem gama paprsků (gama záření) a kvantitativně vysvětlil absorpci záření γ v těžkých prvcích. Pod vlivem školy Ernesta Lawrence v Berkeley se věnoval i jaderné fyzice, kde v letech 1933–34 studoval deuteronové reakce. Později se jeho zájem obrátil na kosmické záření a teorii mezonových částic.[4]
Vykonával také pedagogickou praxi a na jeho přednášky se sjížděli studenti z celých Spojených států. Studenty díky svému enormnímu rozsahu vědomostí a schopnosti vědecké syntézy vedl k univerzálnímu pojetí fyziky. Roku 1938 byl jmenován řádným profesorem Kalifornské univerzity a o pět let později byl jako přední atomový fyzik zvolen za člena Akademie věd.[3]
V roce 1936 se seznámil s levicovou aktivistkou, členkou komunistické strany Jean Tatlockovou a stali se z nich blízcí přátelé. Pod jejím vlivem se začal zajímat o politické a hospodářské problémy i mezinárodní situaci. Když po smrti otce v roce 1937 zdědil značný majetek, podporoval finančně protifašistické organizace a levicový tisk, do kterého přispíval vlastními články. Rozešli se roku 1940, když se Oppenheimer zamiloval do bioložky Katherine Pueningové a oženil se s ní. [3] Narodily se jim dvě děti – syn Peter (* 1941) a dcera Katherine (* 1944).
Vývoj atomové bomby
[editovat | editovat zdroj]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/7e/Trinity_Test_-_Oppenheimer_and_Groves_at_Ground_Zero_002.jpg/170px-Trinity_Test_-_Oppenheimer_and_Groves_at_Ground_Zero_002.jpg)
V roce 1941 byl Robert Oppenheimer jako přední jaderný fyzik zapojen do komise, která posuzovala možnosti použití jaderné energie pro vojenské účely. Z vlastní iniciativy přikročil k pokusům se štěpením uranu a dosažené výsledky vedly k rozhodnutí vytvořit výzkumné středisko pod jeho vedením. V roce 1942 byl zahájen tajný vojenský projekt Manhattan, jehož cílem bylo vyvinout atomovou bombu dříve než Němci. Oppenheimer byl pověřen vedením výzkumných prací, kterých se zúčastnilo mnoho předních amerických i evropských vědců, kteří uprchli před nacismem. Projevil se jako vynikající organizátor, pro úspěch projektu nepostradatelný. To mělo význam v létě 1943, kdy jeho schůzka s Jean Tatlockovou vzbudila podezření bezpečnostních orgánů. Svou loajalitu prokázal tím, že zveřejnil obsah rozhovoru se svým přítelem H. Chevalierem, který se ho ptal na možnost výměny vědeckých informací mezi USA a Sovětským svazem, což odmítl. Pro Chevaliera to znamenalo okamžitý zákaz činnosti. [3]
Po svržení atomových bomb na Hirošimu a Nagasaki se Oppenheimer jako jeden z hlavních představitelů projektu Manhattan stal známým po celých USA, jeho portrét se objevil na titulních stranách časopisů Life a Time. V letech 1947–1952 působil ve funkci prezidenta vědecké rady Komise pro atomovou energii (AEC). Stal se tak nejvlivnějším poradcem vlády a armády v jaderných otázkách. V roce 1946 byl v USA vyznamenán Medailí za zásluhy (Legion of merit), nejvyšším civilním vyznamenáním.[2] V roce 1948 byl zvolen prezidentem Americké fyzikální společnosti a byl členem řady dalších institucí.
Ničivé následky výbuchů jaderných bomb přiměly Oppenheimera k odchodu z funkce ředitele výzkumného střediska v Los Alamos (říjen 1945).[3]
Poválečné období
[editovat | editovat zdroj]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d4/HD.4G.011_%2810405626024%29.jpg/220px-HD.4G.011_%2810405626024%29.jpg)
Po skončení 2. světové války Oppenheimer nesouhlasil s dalším vývojem bomb a nechtěl pokračovat ve vojenském jaderném výzkumu. Odmítl se podílet na výzkumu vodíkové bomby. Byl přesvědčen o nutnosti mezinárodní spolupráce a kontroly v oblasti využití jaderné energie, což v období studené války neodpovídalo vládní politice. V letech 1949 až 1954 byl v éře mccarthismu obviněn z prokomunistického smýšlení, špionáže pro Sovětský svaz a několikrát vyslýchán vyšetřovací komisí vládního Výboru pro atomovou energii. Bylo mu odebráno bezpečnostní prověření a nemohl dále pracovat na projektech jaderného výzkumu.[2][3] Působil jako pedagog v Ústavu pro pokročilá studia v Princetonu, který se pod jeho vedením stal významným centrem teoretické a jaderné fyziky. Procestoval Evropu, kde se mu dostalo mnoha ocenění (mj. Čestná legie ve Francii roku 1958, zvolení zahraničním členem Královské společnosti v Anglii). V USA se Robert Oppenheimer dočkal politické rehabilitace až od prezidenta J. F. Kennedyho, když mu byla roku 1963 udělena cena Enrica Fermiho.
Životní zkušenosti získané v období práce na atomové bombě přiměly Oppenheimera k úvahám o úloze vědce v moderní společnosti a etických důsledcích vědeckého výzkumu. Zabýval se morálními problémy, které před vědce staví jejich objevy a mírou odpovědnosti za jejich možné zneužití.
Zemřel roku 1967 ve věku 62 let na rakovinu hrtanu, byl náruživý kuřák. Po kremaci rozptýlila jeho žena popel po mořské hladině u Saint John na Panenských ostrovech, kde rád trávil chvíle odpočinku se svou rodinou.
Náboženský život
[editovat | editovat zdroj]Oppenheimer byl židovského původu, avšak již jeho otec se velmi angažoval ve Společnosti pro etickou kulturu Felixe Adlera; v představenstvu Společnosti zasedal i jeho otec a mladý Oppenheimer chodil do její školy. Nicméně nebyl v životě spokojen se "sekulárním náboženstvím", a proto jeho vlastní duchovní hledání směřovalo k indickým duchovním tradicím.[5]
Roku 1933, když učil na Berkleyově univerzitě v San Franciscu, se Oppenheimer setkal s Arthurem W. Ryderem (1877–1938), profesorem sanskrtu, který Oppenheimera starověký indický jazyk naučil. Ze všech sanskrtských textů zaujala Oppenheimera nejvíce Bhagavadgíta a nazval ji „nejkrásnější filosofickou písní, která kdy byla napsána v jakémkoli jazyce“.[5]
Stále s sebou nosil výtisk Bhagavadgíty, jak dosvědčují i svědectví jeho přátel. Citoval ji i při pokusném odpálení jaderné bomby.[5]
Odkaz v kultuře
[editovat | editovat zdroj]- Dne 20. července 2023 vyšel do kin film Christophera Nolana Oppenheimer, který se zabývá Oppenheimerovým kariérním i soukromým životem – od začátků v Cambridge a v Evropě, přes výzkum a vytvoření bomby v Los Alamos, až po výslechy před vyšetřovací komisí Výboru pro atomovou energii během mccarthismu. Film sklidil jak od kritiků, tak i od diváků pozitivní ohlasy.[6][7]
- Předlohou pro film Oppenheimer byla biografická kniha American Prometheus z roku 2005, která získala řadu literárních ocenění: V roce 2005 National Book Critics Circle Award,[8][9] v roce 2006 Pulitzerovu cenu za biografii nebo autobiografii[10] a v roce 2008 Duff Cooper Prize.[11]
Odkazy
[editovat | editovat zdroj]Poznámky
[editovat | editovat zdroj]- ↑ Dodnes není zcela jasné, co přesně znamená iniciála J. v jeho jméně.
Reference
[editovat | editovat zdroj]V tomto článku byl použit překlad textu z článku J. Robert Oppenheimer na anglické Wikipedii.
- ↑ Robert Jungk: Jasnější než tisíc sluncí, Mladá Fronta, 1965
- ↑ a b c d VOKÁČ, Petr. Hitlerova bomba nad Hirošimou. 1. vyd. Velké Přílepy: Nakladatelství Olympia, 2017. ISBN 978-80-7376-462-3. S. 44.
- ↑ a b c d e f CODR, Milan; RŮŽEK, Jiří. Přemožitelé času sv. 5. 1. vyd. Praha: Mezinárodní organizace novinářů, 1988. Kapitola Jacob Robert Oppenheimer, s. 69–73.
- ↑ a b Robert Oppenheimer | Eduportál Techmania. edu.techmania.cz [online]. [cit. 2019-05-23]. Dostupné online.
- ↑ a b c Dharma Roberta Oppenheimera : Náboženský infoservis, 16. 10. 2023
- ↑ Oppenheimer [online]. ČSFD (Česko-Slovenská filmová databáze) [cit. 2023-07-24]. Dostupné online.
- ↑ Oppenheimer [online]. IMDb (Internet Movie Database) [cit. 2023-07-24]. Dostupné online.
- ↑ Reviews: 'Robert Oppenheimer' by Ray Monk and 'An Atomic Love Story' by Shirley Streshinsky and Patricia Klaus [online]. November 10, 2013 [cit. 2023-07-23]. Dostupné online.
- ↑ The National Book Critics Circle Awards: 2005 [online]. Dostupné online.
- ↑ KIFER, Andy. Behind 'Oppenheimer,' a Prizewinning Biography 25 Years in the Making [online]. July 10, 2023 [cit. 2023-07-12]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne July 11, 2023.
- ↑ The Pol Roger Duff Cooper Prize 1956–2016 [online]. [cit. 2023-07-23]. Dostupné online.
Literatura
[editovat | editovat zdroj]VYKOUPIL, Libor. Ecce homo: z rozhlasových fejetonů. Brno: Julius Zirkus, 2004. 312 s. ISBN 80-903377-0-8.
JUNGK, Robert. Jasnější než tisíc sluncí: Osudy atomových vědců. Překlad Dušan Pokorný. 1. vyd. Praha: Mladá fronta, 1963. 315 s. (Kolumbus; sv. 17). Existuje též druhé vydání z roku 1965 (Praha: Mladá fronta, 1965. edice Máj, sv. 65). Dokumentární kniha o osudech atomových vědců (německý originál vyšel 1956).
FEYNMAN, Richard Phillips; LEIGHTON, Ralph. To snad nemyslíte vážně!: dobrodružství zvídavé povahy jak je zažil Richard P. Feynman, jehož vyprávění zaznamenal Ralph Leighton. Příprava vydání KLÍMA, Jan; překlad KLÍMA, Jan. 1. vyd. Praha: Mladá fronta, 1989. 315 s. (Máj; sv. 541). ISBN 80-204-0023-0. Existují ještě další česká vydání. Poučné a současně poutavé vzpomínky nejen na Los Alamos.
PUTÍK, Jaroslav. Svědomí: případ profesora Oppenheimera. 1. vyd. Praha: Mladá fronta, 1959. 160 s. (Otázky dneška; sv. 56). Existuje též druhé a třetí vydání (Praha: Mladá fronta, 1960 a 1963) a bylo dvakrát vydáno též jako audiodisk (Praha: Knihovna a tiskárna pro nevidomé K. E. Macana, 1990 a 2011). Románová fikce poplatná době vzniku, ale vycházející z výpovědí samotného Oppenheimera a vybraných svědků (Edward Teller, Lewis Lichtenstein Strauss: U.S. Atomic Energy Commission, Borish Pash: bezpečnostní důstojník v Los Alamos), které byly zaznamenaný v dokumentech Security Council of the Atomic Energy Commission.
BIRD, Kai; SHERWIN, Martin J. American Prometheus: the triumph and tragedy of J. Robert Oppenheimer. 1. vyd. New York: Alfred A. Knopf, 2005. xiii + 719 s. ISBN 0-375-41202-6. (angličtina) Existuje též vydání z roku 2006 (New York: Vintage Books) a další vydání z roku 2009 (London: Atlantic Books). Všechna tato vydání jsou k dispozici ve vybraných českých knihovnách. Kniha byla předlohou pro životopisné filmové drama Oppenheimer režiséra Christophera Nolana z roku 2023 a získala řadu literárních ocenění.
Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]Obrázky, zvuky či videa k tématu Robert Oppenheimer na Wikimedia Commons
Galerie Robert Oppenheimer na Wikimedia Commons
Osoba Robert Oppenheimer ve Wikicitátech
- Jacob Robert Oppenheimer: Úvahy o vědě a kultuře 1–3, Český rozhlas, 24. dubna 2007
- OSEL.CZ, Oppenheimer – film a skutečnost
- Američtí jaderní fyzici
- Židovští fyzici
- Teoretičtí fyzici
- Fyzici 20. století
- Židovští vědci
- Američtí agnostici
- Relativisti
- Američtí Židé
- Američané německo-židovského původu
- Účastníci projektu Manhattan
- Absolventi Univerzity v Göttingenu
- Absolventi Harvardovy univerzity
- Absolventi Cambridgeské univerzity
- Důstojníci Řádu čestné legie
- Narození v roce 1904
- Narození 22. dubna
- Narození v New Yorku
- Úmrtí v roce 1967
- Úmrtí 18. února
- Úmrtí v Princetonu