První válka o Náhorní Karabach
První válka o Náhorní Karabach | |||
---|---|---|---|
konflikt: Konflikt o Náhorní Karabach | |||
![]() ilustrační obrázek | |||
Trvání | 20. února 1988 – 12. května 1994 | ||
Místo | Náhorní Karabach, Arménie a Ázerbájdžán | ||
Výsledek | Vojenské vítězství Arménie:
| ||
Změny území | Vyhlášení de facto nezávislé Náhorně-karabašské republiky | ||
Strany | |||
| |||
Velitelé | |||
| |||
Síla | |||
| |||
Ztráty | |||
| |||
Civilisté:
Pohřešovaní civilisté: Odsunutí civilisté: | |||
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
První válka o Náhorní Karabach byl ozbrojený konflikt trvající mezi únorem 1988 a květnem 1994 v enklávě Náhorní Karabach v jihozápadním Ázerbájdžánu mezi většinovou skupinou Arménů z Náhorního Karabachu (podporovanou Arménií) a Ázerbájdžánem. Jak válka postupovala, tak se Arménie i Ázerbájdžán, obě bývalé sovětské republiky, zapletly do vleklé, nevyhlášené horské války, během které docházelo na obou stranách k etnickým čistkám.[24][25] Ačkoliv je od 12. května 1994 podepsáno příměří, obě strany se navzájem v omezené míře vojensky napadají dosud.[26]
Souvislosti
[editovat | editovat zdroj]Dodnes se o Náhorní Karabach vedou spory mezi Arménií a Ázerbájdžánem.
Od roku 1918 do roku 1920 probíhala arménsko-ázerbájdžánská válka, ve které bojovala Arménská republika s Ázerbájdžánskou demokratickou republikou a v níž šlo o Náhorní Karabach, Zangezur a Nachičevan, které obě republiky považovaly za svá historická území. Válka bývá označovaná jako součást první světové války a ruské občanské války. Za Arménskou republiku se postavila Velká Británie a za Ázerbájdžánskou demokratickou republikou Osmanská říše. Jenže Velká Británie a Osmanská říše byly vyčerpány po první světové válce, a proto se zapojily do války pouze v hlavním městě Ázerbájdžánu Baku. Ázerbájdžánskou demokratickou republiku napadlo Sovětské Rusko a v dubnu 1920 vznikla Ázerbájdžánská sovětská socialistická republika. Arménie se obtížně bránila, až nakonec padla a v prosinci 1920 vznikla Arménská sovětská socialistická republika. Po vzniku Sovětského svazu už proti sobě oba státy nemohly vést válku, ale přesto se jizvy z války nikdy nezahojily.
Obnovení problému Náhorního Karabachu
[editovat | editovat zdroj]Když se roku 1985 dostal Michail Sergejevič Gorbačov do vedení Sovětského svazu, začal realizovat svoje plány na reformu sovětského systému. Vyhlásil perestrojku a glasnosť. Perestrojka souvisela s ekonomikou (hlavně s „polovolným trhem“). Důležitou součástí byla glasnosť, v překladu otevřenost, která dovolila občanům mít svobodný názor na politiku, ale všechny návrhy na samostatnost sovětských republik byly zamítány.
V Náhorním Karabachu se počet arménských obyvatel o jednu čtvrtinu zmenšil vlivem politiky ázerbájdžánských úřadů. Například tím, že arménská menšina neměla ve školách své učebnice a televizní stanice mluvily pouze azerštinou. Arménští zaměstnanci se začínali bouřit v Jerevanu a požadovali anexi Náhorního Karabachu k Arménii, což vyvolalo zase demonstrace v Baku. Gorbačov se setkal s vůdci demonstrantů v Jerevanu v únoru 1988 a požádal je o měsíc času. Obával se, že jestli změní hranice mezi Arménií a Ázerbájdžánem, budou totéž požadovat další státy Sovětského svazu, až by došlo k pádu sovětského zřízení na všech stranách.
20. února 1988 Sovět Náhorního Karabachu odhlasoval připojení k Arménii. Týž den byly údajně znásilněny dvě azerské studentky. O dva dny později byli zabiti při zapalování arménských domů a rabování dva ázerbájdžánští mladíci na silnici mezi Stěpanakertem a Ağdamem, jeden z nich ázerbájdžánským policistou. Od té chvíle se celý Sovětský svaz otřásal zprávami o krizi na Kavkaze. 27. února 1988 vypukly incidenty, vyvolané oběma stranami. Ve školách se přestalo učit, pokračovaly vraždy, znásilňování atd. 23. března 1988 Gorbačov zamítl jakoukoliv změnu hranic, ale konflikt už začal.
Zbraně
[editovat | editovat zdroj]Sovětský svaz se rozpadl 25. prosince 1991. Oba dva národy se snažily získat zbraně ze sovětských základen. Výhodu měli Ázerbájdžánci s pěti vojenskými letišti. Arménie neměla žádné. Ázerbájdžánci měli také 10 000 vagónů s municí, Arménie jenom 500. Ázerbájdžánci měli také více tanků, obrněných vozidel a děl. Rostl také černý trh se zbraněmi. Obě strany se snažily získat spojence. V počtu spojenců vyhráli zase Ázerbájdžánci. Arménie dokázala získat podporu Řecka, jenom díky tomu, že Řecko a Turecko jsou od nepaměti zapřisáhlí nepřátelé, a malou podporu Spojených států amerických, díky stejnému důvodu – Spojené státy americké proti Rusku. Už od konce roku 1991 v Karabachu panovalo bezvládí.
Ve srovnání: Arménie a Náhorní Karabach měl 20 000 vojáků/povstalců, 177–187 děl, 90–173 tanků, 290–360 obrněných transportérů, 39–200 bojových vozidel, 3 stíhací letouny a 13 vrtulníků. Ázerbájdžán 42 000 vojáků, 388–395 děl, 436–458 tanků, 558–1264 obrněných transportérů, 389–480 bojových vozidel, 63–170 stíhacích letounů a 45–51 vrtulníků.
Následné pokusy o mír
[editovat | editovat zdroj]7. května 1992 si pozval íránský prezident Akbar Hášemí Rafsandžání prezidenty z obou zemí. Jagub Mammedov a Levon Ter-Petrosjan přijeli do Teheránu a začala diskuze. V létě se začínala zlepšovat situace. Uprchlíci z Náhorního Karabachu měli snazší útěky do svých rodných zemí. Také přijely řady humanitních organizací, které zachránily několika stovkám civilistů a vojáků život. Jenže svět začal přehlížet situaci v Náhorním Karabachu, neboť právě v létě 1992 začaly národy světa řešit jiné konflikty: válku v Jugoslávii, válku v Podněstří, Čečensku na Kavkazu, a spory Gruzie s Ruskem o Abcházii a Severní Osetii. Všude tou dobou řádily občanské války, proto na přelomu července a srpna 1992 znovu začaly boje.
Příměří 1994
[editovat | editovat zdroj]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/41/Nagorno-Karabakh_ethnic_map_%281995%29.png/220px-Nagorno-Karabakh_ethnic_map_%281995%29.png)
I přes početní převahu se Ázerbájdžánu přestalo dařit, a tak na začátku roku 1994 začaly nové diskuze. Ty zprvu nevypadaly moc nadějně, ale skutečně 5. května 1994 ministři obrany z obou zemí a Rusko podepsali Biškecký protokol, který dal vzniknout Náhorně-karabašské republice. Mír byl dojednán na 0:01 minut 12. května. Boje pokračovaly ještě pár týdnů, ale nakonec zbraně utichly. Válka si vyžádala přes 30 000 lidských životů.
V následných letech se ale potyčky obnovily a obě strany se navzájem v omezené míře vojensky napadají dosud.[26]
Odkazy
[editovat | editovat zdroj]Reference
[editovat | editovat zdroj]- ↑ CURTIS, Glenn Eldon. Russia: A Country Study. 1. ed., 1. print.. vyd. Washington, DC: US Gov. Print. Off., 1998. Dostupné online. ISBN 9780844408668. S. xcv.
- ↑ BENSON, Brett V. Constructing International Security: Alliances, Deterrence, and Moral Hazard. Cambridge: Cambridge University Press, 2012. ISBN 9781107027244. S. 67.
- ↑ Strategic impact. cssas.unap.ro. Bucharest: Romanian National Defence University "Carol I" Centre for Defence and Security Strategic Studies, 2010, s. 35. Dostupné v archivu pořízeném dne 21 September 2013. Archivovaná kopie. cssas.unap.ro [online]. [cit. 2014-03-16]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2013-09-21.
- ↑ HOGE, James F. The Clash of Civilizations: The Debate. [s.l.]: Council on Foreign Relations, 2010. ISBN 9780876094365. S. 17.
- ↑ Eastern Europe, Russia and Central Asia. London: Europa Publications, 2002. ISBN 9781857431377. S. 77.
- ↑ TRUSCOTT, Peter. Russia First: Breaking with the West. London: Tauris Publ., 1997. ISBN 9781860641992. S. 74.
- ↑ BALAYEV, Bahruz. The Right to Self-Determination in the South Caucasus: Nagorno Karabakh in Context. [s.l.]: Lexington Books, 2013. ISBN 9780739178287. S. 70.
- ↑ NACHMANI, Amikam. Turkey: Facing a New Millenniium: Coping With Intertwined Conflicts. Manchester, UK: Manchester University Press, 2003. ISBN 9780719063701. S. 104.
- ↑ David A. Hamburg, Cyrus R. Vance. Preventing deadly conflict: final report.. [s.l.]: Carnegie Corp Of New, 1997. ISBN 9780788170904. S. 101.
- ↑ STOKES, Jamie. Encyclopedia of the Peoples of Africa and the Middle East. New York: Facts On File, 2008. ISBN 9781438126760. S. 66.
- ↑ BRZEZINSKI, Zbigniew. Russia and the Commonwealth of Independent States: Documents, Data, and Analysis. Washington, D.C.: M.E. Sharpe, 1997. ISBN 9781563246371. S. 616.
- ↑ a b c Taarnby, Michael. "The Mujaheddin in Nagorno-Karabakh: A Case Study in the Evolution of Global Jihad." Real Institute Elcano. 2008-09-05. (anglicky)
- ↑ a b GRIFFIN. Caucasus: A Journey to the Land Between Christianity and Islam. Chicago: University of Chicago Press, 2004. Dostupné online. ISBN 0-226-30859-6. S. 185–186. (anglicky)
- ↑ Dekmejian, R. Hrair; Simonian, Hovann H. Troubled Waters: The Geopolitics of the Caspian Region, 2003, ISBN 978-1-86064-922-6, p. 125 "In addition to commercial links, Israel has given strong backing to Azerbaijan in its conflict with Armenia over Nagorno-Karabakh, which reportedly has included military assistance."
- ↑ Laçiner, Sedat; Özcan, Mehmet; Bal, İhsan. USAK Yearbook of International Politics and Law 2010, Vol. 3, ISBN 978-605-4030-26-2, p. 322 "Israel was one of the strategic partners and supporters of Azerbaijan in the Nagorno-Karabakh War with Armenia."
- ↑ Balayev, Bahruz. The Right to Self-Determination in the South Caucasus: Nagorno Karabakh in Context, Lexington Books, 2013, ISBN 978-0-7391-7827-0, p. 73 "Israel has supported Azerbaijan in its conflict with Armenia for the enclave of Nagorno Karabakh."
- ↑ AZADIAN, Edmond Y. History on the Move: Views, Interviews and Essays on Armenian Issues. [s.l.]: Wayne State University Press, 1999. ISBN 9780814329160. S. 173.
- ↑ HUNTER, Shireen T.; MELIKISHVILI, ALEXANDER. Islam In Russia: The Politics Of Identity And Security. Armonk, NY: M. E. Sharpe, 2004. ISBN 9780765612830. S. 349.
- ↑ Pakistani ambassador appeals to Azerbaijani people to help manage devastating natural calamity. Analitika.az. 22 September 2011. Dostupné v archivu pořízeném dne 2013-09-21. "
- ↑ Thomas de Waal: "Yet it is not entirely clear how this support for the Armenians was translated on to the battlefield; to complicate things further, the Russians also gave some assistance to Azerbaijan."
- ↑ a b c d Melik-Shahnazarov, Arsen. Нагорный Карабах: факты против лжи. (rusky)
- ↑ a b c Gefährliche Töne im "Frozen War". Wiener Zeitung. 2013-01-02. (německy)
- ↑ "Winds of Change in Nagorno Karabakh Archivováno 6. 12. 2011 na Wayback Machine.." Euronews. 2009-11-28. (anglicky)
- ↑ RIEFF, David. Without Rules or Pity. Foreign Affairs. Council on Foreign Relations, červen 1997, svazek 76, čís. 2. cilicia. com/armo19e. html Dostupné online [cit. 2007-02-13]. (anglicky)
- ↑ LIEBERMAN, Benjamin. Terrible Fate: Ethnic Cleansing in the Making of Modern Europe. Chicago: Ivan R. Dee, 2006. Dostupné online. ISBN 1-56663-646-9. S. 284–292. (anglicky)
- ↑ a b BAROCHOVÁ, Anna. Na Kavkazu se šikují tanky, Náhornímu Karabachu hrozí další válka. iDNES.cz [online]. 2016-01-10 [cit. 2016-01-10]. Dostupné online.
Související články
[editovat | editovat zdroj]Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]Obrázky, zvuky či videa k tématu Válka o Náhorní Karabach na Wikimedia Commons
- Information Site about Nagorno-Karabakh, history and background of the present-day conflict, maps and resolutions
- Crisis Briefing Nagorno-Karabakh From Reuters Alertnet. Archivováno 9. 9. 2009 na Wayback Machine.