Jan Klecanda
Jan Klecanda | |
---|---|
![]() | |
Narození | 5. března 1855 Praha ![]() |
Úmrtí | 15. května 1920 (ve věku 65 let) Praha ![]() |
Místo pohřbení | Vyšehradský hřbitov |
Povolání | spisovatel, novinář, učitel a redaktor |
Politická příslušnost | Národní strana svobodomyslná |
Manžel(ka) | Matylda Mašková |
Děti | Jan Havlasa syn Vladimír Klecanda syn Jiří Klecanda syn |
Příbuzní | Elsie Havlasová (snacha) |
![]() | |
![]() | |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Jan Klecanda (5. března 1855 Praha – 15. května 1920, Praha[1]) byl český učitel, spisovatel a novinář. V letech 1883-1887 působil jako ředitel české matiční školy v Teplicích. Po návratu do Prahy založil časopis Vyšehrad s přílohou Svatvečer (1887-95 a 1897-1900), zaměřený na poučení a zábavu venkovských čtenářů, a otiskoval v něm své literární práce. Pořádal poučné a agitační přednášky, angažoval se v mladočeské straně, pomáhal organizovat spolky na podporu české menšiny v pohraničí. Jeho tvorba, převážně zachycující mezilidské vztahy na vesnici, sociální a národnostní boje dělníků a život vojáků základní služby se vyznačuje silnou výchovnou a vlasteneckou tendencí a má charakter lidové četby bez vyšších uměleckých ambicí; oceňovaná byla ale také např. jeho kronika rusko-japonské války z r. 1905. Současníci si ho vážili pro obětavou drobnou práci ve prospěch národa; za zásluhy byl pohřben na vyšehradském Slavíně.
Biografie
[editovat | editovat zdroj]Mládí, studium a vojenská služba
[editovat | editovat zdroj]Narodil se 5. března 1855 v Praze jako syn rukavičkáře Antonína Klecandy (1822-1903) původem z Jistebnice a jeho manželky Antonie rozené Pichlerové (1822-1886).[2][3] Chodil do obecné školy u sv. Jindřicha a pak na hlavní školu Budeč. Vyšší reálku absolvoval v 15 letech, poté studoval čtyři roky na polytechnice. Ještě během studia pracoval u stavitele Martina, kdysi rovněž literárně činného (redaktor Lumíra). [4]
Roku 1875 byl odveden do armády,[5] kde ho brzy zaměstnali jako učitele češtiny, krasopisu a kreslení na kadetní škole v Linci. Po zrušení této školy pak pro armádu pracoval jako kreslič ve Vídni a Klosterneuburgu[4] a spolupracoval při vydávání Technického reglementu pro c. k. technické sbory.[5]
Učitelské působení
[editovat | editovat zdroj]Roku 1878[5] nebo 1879[4] se vrátil do Prahy a stal se prozatímním učitelem na Smíchově. Složil zkoušky pro školy obecné a měšťanské. V březnu 1882 získal místo na škole u sv. Jiljí.[4]
Roku 1883 byl jmenován řídícím učitelem obecné školy Ústřední matice školské (ÚMŠ) v Teplicích.[6] Ve volném čase se věnoval organizaci české menšiny.[5] Neúnavně objížděl vesnice, přednášel a agitoval.[7] Například 6. dubna 1884 uskutečnil v Chomutově přednášku „Historie — učitelka národů“.[8] Roku 1885 byl mezi spoluzakladateli Národní jednoty severočeské,[9] k nelibosti teplických Němců, kteří odmítali ostrý protigermanizační kurs tohoto spolku.[10] V roce 1886 spoluorganizoval setkání matičních učitelů v Praze[11] a neúspěšně se pokoušel o založení českých škol v Trnovanech u Teplic [12] a Pozorce u Dubí.[13] Místní Češi mu říkali „náš apoštol“.[7]
K závažnému incidentu došlo počátkem roku 1887. 5. ledna vydal místní list Teplitz-Schönauer Anzeiger seznam signatářů petice za založení českojazyčné státní školy v Teplicích.[14] Dvacet z nich v příštím čísle prohlásilo, že buď byly jejich podpisy zfalšovány, nebo se podepsali omylem a školu podporovat nechtějí.[15] Klecanda se ve vydání z 12. ledna bránil poukazem na to, že noviny zaměnily dva dokumenty, které dodal na úřad: skutečnou petici a seznam rodičů žáků jím vedené matiční školy. Redakci nicméně nepřesvědčil. [16] Událost měla ohlas i v dalším německojazyčném tisku.[17]
V únoru 1887 byl pro následující pololetí zproštěn povinnosti vyučovat[18] a v srpnu téhož roku vystoupil ze služeb ÚMŠ,[19] a to ze zdravotních důvodů.[5] Jeho nástupcem na ředitelském místě se stal František Krištůfek.[19]
Novinářem a spisovatelem
[editovat | editovat zdroj]Klecanda byl rozený literát.[20] Publikoval už jako student ve školním časopise Rhapsodie a v Humoristických listech. Později jako stavitelský asistent uveřejnil čtyři povídky (Následky lehkovážnosti, Rodina psancova, Odměna poctivosti a Cesta k samostatnosti) v Besedách mládeže pod pseudonymem J. K. Táborský. Vedle toho mu tiskli drobné povídky pro mládež a básně v časopisech Budečská zahrada, Naší mládeži, Paleček, Obrazy života, Český jih aj., rovněž pod pseudonymy (např. Táborský a Stříbrský;[4] používal ale také pseudonymy Kalina, Kopřiva a Juvenal.[21] Během vojenské služby ve Vídni uveřejnil v německých novinách několik národnostně smířlivých novel. Od roku 1882 už přispíval převážně pod vlastním jménem.[4] V letech 1882-1888 úzce spolupracoval se Šimáčkovým Poslem z Prahy, pro nějž napsal asi 30 povídek a jeden román (Bludičky).[5]
Jádrem jeho novinářské činnosti se stal časopis Vyšehrad s kulturní přílohou Svatvečer, který začal vydávat roku 1887 po návratu z Teplic do Prahy.[22] Inspiraci a počáteční pomoc mu poskytl někdejší profesor z reálky Petr Mužák s manželkou Karolinou Světlou.[23] Uveřejňoval tam politické úvahy, fejetony, povídky, romány a populárně naučné články,[22] podporoval národní uvědomění a organizování občanů.[24] Stinnou stránkou tohoto časopisu bylo ovšem otiskování článků s antisemitskou tendencí,[25][26][27] zejména kolem roku 1897,[28][29] kdy se Klecanda krátce angažoval v podobně orientované Národní obraně[30] (viz sekci Politickým řečníkem). Odběrateli byli převážně chudší venkovští čtenáři, např. v Podkrkonoší a Pošumaví. Vyšehrad byl velmi levný a obsažný, politickým zaměřením radikálně mladočeský, opozičně bojovný. Roku 1895 byl úředně zastaven[31] z důvodu ohrožení veřejného pořádku.[32][33]
Klecanda se pak přestěhoval do Pardubic, kde krátce vydával Český venkov. Byl v té době rovněž obviněn z pobuřování, ale trestní stíhání bylo zastaveno a mohl se vrátit do Prahy, kde obnovil vydávání Vyšehradu. Časopis ale definitivně skončil po roce 1900, kdy zkrachovala tiskárna a Klecanda utrpěl velké finanční ztráty. Nezbylo mu než hledat zaměstnání u jiných vydavatelů. Poté, co odmítl nabídku staročeského listu Hlas národa, přijal místo redaktora Vilímkova sborníku Devatenácté století.[31] V letech 1907-1908 byl odpovědným redaktorem Humoristických listů, kde se stal nástupcem jejich zakladatele J. R. Vilímka staršího.[34][35] Rok také vedl agrární list Obrana zemědělců.[36]
Po roce 1900 začaly u Vilímka vycházet jeho sebrané spisy, čímž se s jeho díly, do té doby rozptýlenými po časopisech, mohla seznámit široká veřejnost. Jeho knihy byly od té doby velmi žádané.[36] (viz sekci Dílo).
V roce 1905 dokumentoval rusko-japonskou válku v Obrazovém zpravodaji z bojiště a na to téma napsal i kroniku Válka rusko-japonská. Poté publikační činnost znovu přerušil kvůli nervovému onemocnění.[36]
Politickým řečníkem
[editovat | editovat zdroj]Zapojil se rovněž do politického boje mladočechů. Pořádal přednášky a vystupoval na schůzích. Například v únoru 1888 ve Vršovicích spolu s Josefem Heroldem na shromáždění protestoval proti návrhu novely školského zákona.[37] Téhož roku přednášel na Vinohradech „O příčinách úpadku národa českého“[38] a v klubu jihočeských akademiků Štítný „O působení studentstva na českém jihu“.[39] O rok později vystoupil např. ve spolku akademiků Krakonoš („O praktickém provádění účelu spolků krajinských“),[40] na mladočeské schůzi v Chotěboři (o finančních otázkách rolnictva, daních, vztahu ke šlechtě)[41] a v pražské českoslovanské obchodnické besedě („O příčinách úpadku národnosti české“).[42] Z následujících let můžeme jmenovat např. přednášku „O utiskování Čechů v tak zv. uzavřeném území“ (Občanský klub na Smíchově 1891)[43] a o politickém vzdělávání lidu (mladočeská schůze v Lišově 1894).[44]
Některá jeho vystoupení měla nepříjemnou dohru. Například roku 1894 byly úředně zrušeny studentské organizace Spolek studujících z Jindřichova Hradce a okolí, Štítný a Budivoj poté, co na nich pronesl politický projev O poměrech studující mládeže.[45] Předseda Budivoje byl navíc odsouzen za přestupek, protože pořádání této přednášky schválil, ačkoliv podle stanov byl jeho spolek nepolitický.[46] Počátkem roku 1895 byla po jeho radikální agitaci rozpuštěna schůze v Jičíně.[47]
Opakovaně také kandidoval ve volbách jako nezávislý, zpravidla i proti oficiálnímu mladočechovi, nikdy ale neuspěl. Například:
- Do českého zemského sněmu 1895 v Semilech — získal 21 hlasů, vítězný Černohorský 63[48]
- Do Říšské rady 1897 v Písku v 5. kurii — vypadl v prvním kole, kde získal 137 hlasů z 599 a umístil se třetí. Vítězem se ve druhém kole stal mladočech František Dostál.[49]
- V týchž volbách v Jičíně za venkovské obce — 13 hlasů oproti 365 pro Karla Kramáře[50]
- V doplňovacích volbách do českého zemského sněmu r. 1898 v Písku za venkovské obce — 175 hlasů oproti 228 pro Jana Rataje[51]
- V doplňovacích volbách do českého zemského sněmu r. 1899 v Březnici, Blatné a Mirovicích za venkovské obce — získal 6 hlasů, zatímco agrárník Novotný 155.[52]
Pro svou volební agitaci, zaměřenou proti oficiálnímu kandidátovi mladočechů (k nimž se jinak hlásil), byl někdy v tisku kritizován.[53]
Roku 1897 se stal spoluzakladatelem a místopředsedou radikálně nacionalistického spolku Národní obrana,[30] který měl antisemitskou tendenci.[5] Deklarovaným cílem tohoto sdružení měla být hospodářská emancipace českého národa od cizích, tj. především německých a židovských podnikatelů pod heslem „svůj k svému“.[54] Klecanda byl autorem jejich programového dokumentu (Svůj k svému, 1897), v němž vyzýval občany, aby pokud možno nakupovali pouze české zboží od českých obchodníků, vyhýbali se židovským podnikům a tím postavili hráz hospodářskému úpadku českých sedláků, řemeslníků i výrobců.[55] Vlastenečtí čeští židé tento program kritizovali, protože pokládal za protivníky a vylučoval z národa paušálně všechny, včetně těch, kteří se národních snah účastnili nebo o to snažili; zvolenými prostředky podle nich nebylo možné dojít k přijatelnému soužití.[56] Upozorňovali také na logické rozpory.[57] Národní obrana neměla velkou podporu[58] (uvádělo se cca 1000 členů)[55] a větší národní organizace (např. Národní jednota severočeská a pošumavská) s ní pro přílišný radikalismus a nedostatek pozitivního programu odmítaly spolupracovat.[59] Jejich schůze v srpnu 1897, na níž promluvil Klecanda a někteří další radikální řečníci, byla úředně rozpuštěna,[30] spolek počátkem následujícího roku zrušen kvůli vyvolávání nepřátelských nálad vůči vybraným třídám obyvatel a poškozování jejich hospodářských zájmů[60] a funkcionáři včetně Klecandy trestně stíháni (u trestního soudu osvobozen, poté souzen pro přestupek, konečný výsledek se nepodařilo zjistit).[61][62]
Roku 1898 byl také zmiňován jako člen ústředního výboru Národní jednoty severočeské.[63] Téhož roku se účastnil demonstrace vlasteneckých mladíků, která skončila potyčkou s policií; následkem toho byl obviněn, že svými výroky popuzoval účastníky proti zasahujícím strážníkům, ale soud ho osvobodil.[64]
Závěr života
[editovat | editovat zdroj]Během první světové války spolu se svými syny hrál aktivní roli v protirakouském hnutí, usiloval o národní sebeurčení, které bylo zakončeno vznikem nové nezávislé republiky. (Mimo jiné podepsal Manifest českých spisovatelů.[65])
Zemřel v noci z 15. na 16. května 1920, několik dní po prodělané operaci kýly.[66][67] V matrice je uvedeno datum úmrtí 15. května.[1] Pohřben byl na vyšehradském Slavíně za účasti mnoha osobností veřejného života (zástupci ÚMŠ, Národní jednoty severočeské, novináři, Karel Václav Rais, Josef Václav Myslbek, profesor Karel Domin aj.).[68]
Dílo
[editovat | editovat zdroj]Klecanda byl lidový spisovatel. Snažil se vychovávat čtenáře a tím konat drobnou práci pro národ. Díla jsou tendenční a náročnější uměleckou kritikou byla již v době svého vzniku většinou přehlížená, nicméně z druhé strany oceňovaná pro svou národně osvětový charakter.[69]
Při psaní knih vycházel z novinářské zkušenosti.[7] V jeho díle se spojuje detailní znalost denního života obyčejných lidí se snahou poučovat, nabádat a vychovávat. Jeho povídky a romány z vesnického prostředí se téměř výhradně týkají běžných rodinných, sousedských nebo milostných vztahů. Postavy se nezapojují do širších politických, náboženských či kulturních debat a vnější svět do jeho tradiční vesnice proniká jen okrajově, např. občasnou zmínkou o odbíraných novinách nebo z vyprávění vojenského vysloužilce. Vše žije starým, navenek klidným životem. Oblíbeným tématem jsou např. dlouholeté sousedské spory, milostné vztahy proti vůli rodičů, rozpory v rodině či mravní selhání jednotlivců.[70] Některé jeho beletristické práce jsou ale také z dělnického, vojenského či výjimečně maloměstského prostředí nebo jsou umístěna do minulosti (viz níže).
Dnes je jeho tvorba pro mravoučnou schematičnost pozapomenutá. Výjimečným novinářským počinem zůstává Obrazový zpravodaj z bojiště,[71] který slovem i obrazem přinášel zprvu dvakrát týdně zpravodajství z rusko-japonské války, prvního konfliktu 20. století. V březnu 1905 se autorovi zdálo, že válka a s ní celý projekt bude rychle ukončena; nakonec trvala jeden a půl roku. Přestože české sympatie k Rusům po incidentu u Dogger Banku poněkud ochladly, pozornost čtenářů vytrvala až do konce.
Knižně vyšly například tyto práce:[72]
- Páter Vojtěch (1902 s reedicemi). Mlynář, otec dvou synů, dá jednoho z nich (Vojtěcha) studovat na kněze, aby mohl celé hospodářství věnovat nerozdělené druhému (Karlovi). Zatímco Vojtěch studuje, Karel se dopustil násilného činu, uprchl z vesnice a dal se na vojnu. Po návratu ze semináře Vojtěch potkává doma Frantinu, svou tajnou nenaplněnou lásku z mládí, která se mezitím stala druhou manželkou jeho otce. V jeho duši bouří rozpor mezi milostným citem a povinností vůči svému stavu i nevlastní matce. Zakrátko se vrátí Karel, zhýralý a bezcitný, a během potyčky s otcem zabíjí Frantinu. Nakonec Karel umírá, Vojtěch se uchyluje do kláštera, aby odčinil své pochybnosti i hříchy jeho nejbližších,[70][73] a otec zpytuje svědomí.[74] Román byl roku 1928 zfilmován [75] (režisér Martin Frič, v hlavních rolích Karel Lamač a Marta Fričová-Marwille)[76] a v roce 1930 adaptován na divadelní hru (upravila Božena Vodičková-Olšovská).
- Starý hřích (1904 s reedicemi). Přátelský vztah dvou sousedů a milostný poměr jejich dětí naruší navrátivší se vysloužilý voják, který křivě obviní jednoho z nich z dávné vraždy manželky a vydíráním se z něj snaží získat peníze i ruku jeho dcery. Děj končí všeobecným smířením – vysloužilec se na smrtelném loži přizná ke lži a mladí lidé uzavřou sňatek.[70][73] I tento román byl zfilmován (režisér Miroslav Josef Krňanský, v hlavních rolích Josef Rovenský a Karel Jičínský, premiéra v listopadu 1929).[77][78][79]
- Cizí krev (1907 s reedicemi). Vysloužilý voják se odstěhuje na bohatý statek k mladé vdově, statkářově dceři, a jejímu osiřelému dítěti. Získá si důvěru celé rodiny, ale poté ji rozvrací svou nemorálností. Autor zde varuje před mravním úpadkem mladých mužů na vojně (ovšem není antimilitaristou, uznává i přínos vojenské služby pro tělesnou a duševní zdatnost) a před přijímáním lidí cizorodého, neselského původu na venkov.[80]
- Tvrdé hlavy (1901 s reedicemi), soubor tří kratších povídek z vesnického prostředí (Za půdu otců, České palice, Sousedé)[80][81]
- Ve službách národa (1906 s reedicemi), o těžkém životě českých dělníků v poněmčeném pohraničí a o jejich boji za národnostní práva, zejména o českou školu[82]
- Pod tíhou práce (asi 1904 s reedicemi), dělnický román, popisující sociální boj dělníků se zaměstnavatelem[82][83][84][85] (online)
- Maloměstský apoštol (1903 s reedicemi). Mladý snaživý občan přes odpor konzervativních starousedlíků zvelebuje zaostalé maloměsto organizováním spolků, divadelních představení apod. a postupně si získává důvěru obyvatel. Autor zdůrazňuje význam hospodářské svépomoci (družstevnictví), vzdělanosti, kultury a hledání shody ve veřejném zájmu.[85][86]
- Bludičky (1912?), historicko-politický román z revolučních let 1848-49[86][87]
- Na bojišti (1883), soubor patnácti drobných povídek, odehrávajících se v Itálii během války za nezávislost v letech 1848-49[87][88]
- Z nekrvavé vojny (1905), kniha povídek z vojenského prostředí, popisující zpravidla tragické, smutné příběhy vojáků základní služby, kde sice nechybí zábava a humor, ale jsou vykoupeny tvrdou službou, přísnými předpisy a nejistou budoucností.[89]
- Karacson Aladar (1903), vojenský román s romantickými prvky zasazený do 18. století[89]
- Divoké koření (cca 1902, online), „veselá kniha s pěknými obrázky“[90] (online)
- Prach a broky (1908), soubor humoristických povídek z loveckého prostředí[91] (online)
Mimo žánr beletrie napsal například:[72]
- České dítě patří do české školy (1893)
- Svůj k svému (1897), epištola Národní obrany (online)
- Vznik, rozvoj a zrušení roboty (1898, online)
- Před sčítáním lidu (1900)
- Boj za všeobecné rovné hlasovací právo v Praze (1905, online, viz též Volby do Říšské rady 1907)
- Houby v přírodě a v kuchyni (1913)
Uspořádal almanach Na pomezí (1885) na podporu Českého domu v Teplicích (online) a Almanach bývalých žáků české reálky Pražské (1893, s Františkem Houškou a Karlem Tillerem, online).
Hodnocení
[editovat | editovat zdroj]Současníci si Klecandy vážili pro jeho mimořádnou pracovitost, kdy souběžně přednášel, agitoval, redigoval časopis a psal povídky.[7] Šel vlastní cestou za svým cílem, kterým bylo povznesení národa. Byl vášnivým zastáncem českého státního práva. Jeho povídky byly velmi populární[66] a jeho 50.[31][36][92][93] a 60.[93][94] narozeniny byly připomínány v tisku. Z literárních kritiků ho hodnotili např. Jan Václav Novák s Arne Novákem (1910), kteří ho zařadili mezi tři nejproduktivnější konvenční novelisty (vedle Františka Sokola-Tůmy a J. L. Hrdiny),[95] a František Sekanina (posmrtně 1920), který ocenil lidově výchovnou tendenci jeho prací, jež bohatě nahrazuje veškeré umělecko-estetické nedostatky.[69]
Za své celoživotní zásluhy byl pohřben na vyšehradském Slavíně.[68]
Rodina
[editovat | editovat zdroj]- 7. ledna 1883 se na Smíchově oženil s Matildou Maškovou (1859-1930), dcerou veřejně činného učitele Jana Ladislava Maška.[96][97] Manželka později přispívala referáty z Národního divadla do rubriky „Pro ty, kdo v divadle nebyli“ ve Svatvečeru[5] a překládala z angličtiny.[98] Z jejich dětí se proslavili:[99]
- Syn Jan (1883-1964) jako spisovatel pod pseudonymem Jan Havlasa. Byl také československým diplomatem.
- Syn Vladimír Klecanda (1888-1946) jako historik, archivář a účastník protinacistického odboje
- Syn Jiří Klecanda (1890-1918), knihovník v Petrohradě, jako významný organizátor legií v Rusku během první světové války.
- Bratr Jindřich Klecanda[2] (1861-1901) byl středoškolský profesor a historik,[100] činný v Příbrami a Novém Bydžově.[101]
Reference
[editovat | editovat zdroj]- ↑ a b Archiv hl. m. Prahy, Matrika zemřelých u sv. Štěpána, sign. Z16, s. 45. Dostupné online.
- ↑ a b Archiv hl. m. Prahy, Soupis pražských domovských příslušníků, list 391 • 1822 • Klecanda, Anton. Dostupné online.
- ↑ Úmrtí. Národní listy. 1903-06-30, roč. 43, čís. 176, s. 3. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ a b c d e f KRYŠPÍN, Vojtěch. Obraz činnosti literární učitelstva českoslovanského za posledních 100 let. Praha: M. Knapp, 1885. 422 s. Dostupné online. Kapitola Klecanda Jan, s. 143–144.
- ↑ a b c d e f g h Klecanda Jan. In: OTTO, Jan. Ottův slovník naučný. Praha: J. Otto, 1899. Dostupné online. Svazek 14. S. 329.
- ↑ Ústřední matice školská. Národní listy. 1883-04-19, roč. 23, čís. 93, s. 3. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ a b c d DRESLER, Václav. Belletrista – novinář. Moravská orlice. 1914-04-09, roč. 52, čís. 56, s. 1. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ Přednášky. Národní listy. 1884-04-02, roč. 24, čís. 93, s. 2. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Rodáci!. Národní listy. 1885-03-19, roč. 25, čís. 77, s. 2. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Tschechischer Nationalverein für Nordböhmen. Teplitz-Schönauer Anzeiger. 1885-04-18, roč. 25, čís. 31, s. 4. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Ct. učitelstvu škol matič. v Čechách, na Moravě a ve Slezsku!. Beseda učitelská. 1886-04-15, roč. 18, čís. 16, s. 232. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Turn. Teplitz-Schönauer Anzeiger. 1886-09-28, roč. 26, čís. 78, s. 7. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Zuckmantel. Teplitz-Schönauer Anzeiger. 1886-10-06, roč. 26, čís. 80, s. 6. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Verzeichnis der Petenten um Errichtung einer tschechischen Schule in Teplitz. Teplitz-Schönauer Anzeiger. 1887-01-05, roč. 27, čís. 2, s. 6. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Erklärung. Teplitz-Schönauer Anzeiger. 1887-01-05, roč. 27, čís. 3, s. 7–8. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Zur Frage der Errichtung einer öffentlichen tschechischen Schule in Teplitz. Teplitz-Schönauer Anzeiger. 1887-01-12, roč. 27, čís. 4, s. 3. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Gefälstchte Unterschriften auf einer tschechischen Petition. Märisches Tagblatt. 1887-01-12, roč. 8, čís. 8, s. 3. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ Z výboru Ústřední Matice školské. Národní listy. 1887-03-03, roč. 27, čís. 61, s. 2. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ a b Z Ústřední matice školské. Národní listy. 1887-08-13, roč. 27, čís. 221, s. 3. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Jan Klecanda. Zlatá Praha. 1915-03-05, roč. 32, čís. 21, s. 250. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Jan Klecanda v kartotéce Jaroslava Kunce: první strana Archivováno 16. 6. 2020 na Wayback Machine., druhá strana Archivováno 16. 6. 2020 na Wayback Machine.
- ↑ a b Klecanda Jan starší. In: OTTO, Jan. Ottův slovník naučný (Dodatky). Praha: J. Otto, 1909. Dostupné online. Svazek 28. S. 769–770.
- ↑ KLECANDA, Jan. Pan professor na odpočinku. In: Almanach bývalých žáků české reálky pražské. Praha: Vlastním nákladem, 1893. Dostupné online. S. 128–146.
- ↑ JANEČEK, Jaroslav Immanuel. Jan Klecanda. In: VILÍM, Jan. Národní album. Praha: J. R. Vilímek, 1899. Dostupné online. S. 247.
- ↑ Důvěra s nedůvěrou. Českožidovské listy. 1895-12-01, roč. 2, čís. 6, s. 7. Dostupné online [cit. 2020-01-31].
- ↑ „Židovské námluvy“. Českožidovské listy. 1896-06-15, roč. 2, čís. 19, s. 9. Dostupné online [cit. 2020-01-31].
- ↑ A vždy dle pravdy. Českožidovské listy. 1896-12-15, roč. 3, čís. 7, s. 5. Dostupné online [cit. 2020-01-31].
- ↑ To se povedlo. Českožidovské listy. 1897-01-11, roč. 3, čís. 8, s. 6. Dostupné online [cit. 2020-01-31].
- ↑ Z domácnosti českých antisemitů. Českožidovské listy. 1897-01-15, roč. 3, čís. 9, s. 6. Dostupné online [cit. 2020-01-31].
- ↑ a b c První veřejná schůze v Praze rozpuštěna. Národní politika. 1897-08-20, roč. 15, čís. 230, s. 2. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ a b c Jan Klecanda. Štítný. 1905-03-04, roč. 5, čís. 9, s. 5. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Zastavené vydávání časopisu »Vyšehrad«. Národní listy. 1895-09-10, roč. 35, čís. 250, s. 3. Dostupné online [cit. 2020-01-30].
- ↑ Říšský zákoník, zákon 66/1869, §7 písm. a). Dostupné online.
- ↑ Po 49leté redaktorské činnosti. Čech. 1906-12-15, roč. 31, čís. 344, s. 4. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Nový duch „Humoristických Listů“. Čech. 1908-04-14, roč. 33, čís. 104, s. 3. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ a b c d Písemnictví. Jan Klecanda. Národní politika. 1905-03-05, roč. 23, čís. 64, s. 10. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Veřejná schůze lidu ve Vršovicích. Národní listy. 1888-02-27, roč. 28, čís. 58, s. 1. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Přednášky. Národní listy. 1888-11-01, roč. 28, čís. 304, s. 2. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ K činnosti naší akademické mládeže. Národní listy. 1888-11-15, roč. 28, čís. 318, s. 2. Dostupné online [cit. 2020-02-02].
- ↑ »Krakonoš«. Národní listy. 1889-01-31, roč. 29, čís. 31, s. 6. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Valná schůze svobodomyslného politického klubu v Chotěboři. Národní listy. 1889-05-14, roč. 29, čís. 132, s. 2. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Z českoslovanské obchodnické besedy v Praze. Národní listy. 1889-10-05, roč. 29, čís. 275, s. 5. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Kluby občanské. Národní listy. 1891-11-19, roč. 31, čís. 319, s. 2. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Veřejná schůze lidu v Lišově. Národní listy. 1894-03-28, roč. 34, čís. 85, s. 1. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Auflösung eines czechischen Studentenvereins. Prager Tagblatt. 1894-07-14, roč. 18, čís. 192, s. 4. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Gerichtsaal. Prager Tagblatt. 1894-08-25, roč. 18, čís. 234, s. 6. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Graz, 3. Jänner. Grazer Volksblatt. 1895-01-04, roč. 28, čís. 3, s. 6. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Landtagswahlen. Prager Abendblatt. 1895-11-21, roč. 1895, čís. 267, s. 2. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Reichrathswahlen in der fünften Curie. Prager Abendblatt. 1897-03-13, roč. 1897, čís. 59, s. 2. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Reichrathswahlen der Landgemeinden im Königreiche Böhmen. Prager Abendblatt. 1897-03-18, roč. 1897, čís. 63, s. 1. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Telegramme des „Mährischen Tagblattes“. Mährisches Tagblatt. 1898-10-21, roč. 19, čís. 240, s. 6. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Wien, 1. März. Das Vaterland. 1899-03-01, roč. 40, čís. 60, s. 1. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Pro pp. dra Vašatého a Klecandu. Národní listy. 1897-03-06, roč. 37, čís. 65, s. 3. Dostupné online [cit. 2020-01-30].
- ↑ České veřejnosti!. Národní listy. 1897-04-16, roč. 37, čís. 106, s. 6. Dostupné online [cit. 2020-01-30].
- ↑ a b KLECANDA, Jan. Svůj k svému. Praha: Národní obrana, 1897. 47 s. Dostupné online.
- ↑ Antisemité o českých židech. Českožidovské listy. 1897-06-15, roč. 3, čís. 19, s. 4. Dostupné online [cit. 2020-01-30].
- ↑ Logika antisemitů. Českožidovské listy. 1897-05-01, roč. 3, čís. 16, s. 1. Dostupné online [cit. 2020-01-30].
- ↑ Obranáři!. Českožidovské listy. 1897-06-15, roč. 3, čís. 19, s. 5. Dostupné online [cit. 2020-01-31].
- ↑ Diktatura národní. Českožidovské listy. 1897-10-01, roč. 3, čís. 26, s. 5. Dostupné online [cit. 2020-01-30].
- ↑ „Národní obrana“ úřadně rozpuštěna. Českožidovské listy. 1898-02-01, roč. 4, čís. 3, s. 4. Dostupné online [cit. 2020-01-30].
- ↑ Členové výboru „Národní obrany“ sproštěni. Národní politika. 1898-04-30, roč. 16, čís. 119, s. 2. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ U okresního soudu pro přestupky. Národní listy. 1898-07-13, roč. 38, čís. 191, s. 4. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Národní jednota severočeská. Národní politika. 1898-07-25, roč. 16, čís. 203, s. 2. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Obnovené líčení. Právo lidu. 1899-07-26, roč. 1899, čís. 204, s. 6. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Projev českých spisovatelů k českému poselstvu na říšské radě. Národní politika. 1917-05-24, roč. 35, čís. 141, s. 4. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ a b Jan Klecanda. Národní listy. 1920-05-17, roč. 60, čís. 135, s. 1. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Spisovatel Jan Klecanda zemřel. Lidové noviny. 1920-05-17, roč. 28, čís. 245, s. 1. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ a b Pohřeb J. Klecandy. Národní listy. 1920-05-20, roč. 60, čís. 138, s. 2. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ a b SEKANINA, František. Hrdinství drobné práce národní. Národní politika. 1920-05-30, roč. 38, čís. 147, s. 2. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ a b c DRESLER, Václav. Belletrista – novinář (Pokračování 1). Moravská orlice. 1914-04-10, roč. 52, čís. 57, s. 1. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ Obrazový zpravodaj z bojiště [online]. Praha: Unie [cit. 2023-11-04]. Dostupné online.
- ↑ a b Podle seznamu prací v Souborném katalogu ČR, není-li uvedeno jinak
- ↑ a b DRESLER, Václav. Belletrista – novinář (Pokračování 2). Moravská orlice. 1914-04-14, roč. 52, čís. 59, s. 1. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ DRESLER, Václav. Belletrista – novinář (Pokračování 3). Moravská orlice. 1914-04-15, roč. 52, čís. 60, s. 1. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ Ze světa filmů. Národní listy. 1928-08-11, roč. 68, čís. 184, s. 4. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Ze světa filmů. Národní listy. 1928-10-27, roč. 68, čís. 248, s. 8. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ SVOBODOVÁ, F. H. Film. Starý hřích. Národní listy. 1929-11-29, roč. 69, čís. 327, s. 3. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ Film. Starý hřích. Národní listy. 1929-11-30, roč. 69, čís. 328, s. 4. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ Ohromný úspěch českého filmu v sokolském kinu „Národ“ v Praze. Národ. 1930-02-14, roč. 70, čís. 37, s. 1. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ a b DRESLER, Václav. Belletrista – novinář (Pokračování 4). Moravská orlice. 1914-04-17, roč. 52, čís. 62, s. 1. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ DRESLER, Václav. Belletrista – novinář (Pokračování 5). Moravská orlice. 1914-04-20, roč. 52, čís. 64, s. 5. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ a b DRESLER, Václav. Belletrista – novinář (Pokračování 6). Moravská orlice. 1914-04-23, roč. 52, čís. 67, s. 5. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ DRESLER, Václav. Belletrista – novinář (Pokračování 7). Moravská orlice. 1914-04-24, roč. 52, čís. 68, s. 5. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ DRESLER, Václav. Belletrista – novinář (Pokračování 8). Moravská orlice. 1914-04-27, roč. 52, čís. 70, s. 5. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ a b DRESLER, Václav. Belletrista – novinář (Pokračování 9). Moravská orlice. 1914-04-30, roč. 52, čís. 73, s. 5. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ a b DRESLER, Václav. Belletrista – novinář (Pokračování 10). Moravská orlice. 1914-05-07, roč. 52, čís. 78, s. 5. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ a b DRESLER, Václav. Belletrista – novinář (Pokračování 11). Moravská orlice. 1914-05-08, roč. 52, čís. 79, s. 5. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ DRESLER, Václav. Belletrista – novinář (Pokračování 12). Moravská orlice. 1914-05-11, roč. 52, čís. 81, s. 5. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ a b DRESLER, Václav. Belletrista – novinář (Dokončení 13). Moravská orlice. 1914-05-12, roč. 52, čís. 82, s. 5. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ Kdo se rád směje (inzerát). Humoristické listy. 1908-03-13, roč. 51, čís. 12, s. 141. Dostupné online [cit. 2020-01-30].
- ↑ Prach a broky (inzerát). Humoristické listy. 1909-08-06, roč. 52, čís. 33, s. 395. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Klecanda Jan. Zemědělské listy. 1905-03-10, roč. 10, čís. 15, s. 153. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ a b Jan Klecanda. Zlatá Praha. 1905-03-03, roč. 22, čís. 20, s. 237. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ Jan Klecanda šedesátníkem. Humoristické listy. 1915-03-05, roč. 58, čís. 10, s. 151. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ NOVÁK, Jan Václav. Stručné dějiny literatury české. Olomouc: R. Promberger, 1910. 692 s. Dostupné online. Kapitola 3. Doba přítomná. Novellistika a román doby přítomné, s. 466.
- ↑ Archiv hl. m. Prahy, Matrika oddaných na Smíchově 1878-1883, sign. SM O12, s. 314. Dostupné online.
- ↑ Zprávy osobní a rodinné. Úmrtí. Národní politika. 1930-06-06, roč. 48, čís. 155, s. 5. Dostupné online [cit. 2020-01-28].
- ↑ Matilda Klecandová Archivováno 16. 6. 2020 na Wayback Machine. v kartotéce Jaroslava Kunce
- ↑ Archiv hl. m. Prahy, Soupis pražských domovských příslušníků, list 392 • 1855 • Klecanda, Jan. Dostupné online.
- ↑ Gestorbene. Prager Abendblatt. 1901-05-21, roč. 1901, čís. 116, s. 5. Dostupné online [cit. 2020-01-25].
- ↑ Jindřich Klecanda Archivováno 16. 6. 2020 na Wayback Machine. v kartotéce Jaroslava Kunce
Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]Obrázky, zvuky či videa k tématu Jan Klecanda na Wikimedia Commons
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Jan Klecanda
Autor Jan Klecanda ve Wikizdrojích
- Jan Klecanda v Lexikonu české literatury v Digitální knihovně Akademie věd ČR
- Klecanda, Jan d. Ä. - Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950 (ÖBL). — Vídeň: Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, 1965. — Band 3, S. 375 (německy)
- Šárka Hrbkova. Jan Klecanda - Czechoslovak stories - Translated from the original and edited with an introd od Šárky Hrbkové — New York: Duffield & Co., 1920. — P. 239. (anglicky)
- BENZ, Wolfgang; MIHOK, Brigitte. Personen. kap. Klecanda Jan, s. 430.
- Jan Klecanda na stránkách Regionální knihovny Teplice