Mike Leigh
![]() (2023) ![]() | |
Biografia | |
---|---|
Naixement | 20 febrer 1943 ![]() Brocket Hall (Anglaterra) ![]() |
Formació | Royal Academy of Dramatic Art - interpretació (–1962) Buile Hill High School (en) ![]() Camberwell College of Arts Central School of Art and Design London Film School ![]() |
Activitat | |
Ocupació | director de cinema, guionista, escriptor, director de televisió, director de teatre, actor, dramaturg, realitzador ![]() |
Activitat | 1971 ![]() |
Membre de | |
Família | |
Cònjuge | Alison Steadman (1973–2001) ![]() |
Premis | |
![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Mike Leigh (Brocket Hall (Hatfield), Hertfordshire, Anglaterra, 20 de febrer de 1943) és un escenògraf de teatre i direcció de cinema anglès.
Biografia
[modifica]Mike Leigh entra, l'any 1960, a la Royal Academy of Dramatic Art que abandona dos anys més tard per discrepància de punts de vista.[1] Estudia després dibuix i cinema a la London Internacional Film School.[1] Busca treballar abans que res al cinema, esdevé autor i escenògraf de teatre i col·labora amb diverses tropes experimentals i la Royal Shakespeare Company.[1] Munta la seva primera peça, The Box Play, l'any 1965.[1] Realitza el seu primer film l'any 1971 adaptant la seva peça Bleak Moments: el film obté el Lleopard d'or del Festival de Locarno i el Gran Premi a la millor pel·lícula a Xicago però el públic no mostra interès. Malgrat aquest fracàs, aquesta primera realització li val ser reconegut com el representant del nou cinema d'autor britànic com Ken Loach.[1] A través d'aquest retrat d'una secretària que viu amb la seva germana discapacitada i incapaç de comunicar, Leigh construeix una posada en escena precisa i minimalista: silencis molestos i converses anodines conviden l'espectador a fer l'experiència de la durada.[1]
Torna després al teatre, creant dues peces l'any 1973 The Jaws of Death i Wholesome Glory, amb Alison Steadman amb qui es casa el mateix any. Roda en paral·lel molts telefilms, obligat a deixar el cinema perquè la seva independència d'esperit, el seu mètode de treball i la negror dels seus scripts espanten els productors.[1] Torna a la pantalla gran l'any 1988 amb High Hopes, inicialment produït per la televisió. El director obté el seu primer reconeixement públic l'any 1993 amb Naked, pintura fosca i decebedora d'un antiheroi, que s'endú el Premi a la millor direcció i d'interpretació masculina (per a David Thewlis) al Festival de Canes.[2][3] Segueix amb Secrets i mentides (1996) que narra la retrobada d'una jove negra de bona família, abandonada quan va néixer per la seva mare biològica, una obrera blanca d'un barri popular.[4] El film guanya la Palma d'Or a Canes i suposa a Brenda Blethyn el Premi d'interpretació femenina.[5][6]
L'any 2004, és a Venècia on el cineasta coneix la consagració assolint el Lleó d'Or per a Vera Drake, que evoca la vida d'una avortista londinenca dels anys 1950, interpretada per Imelda Staunton premiada per la Copa Volpi a la millor actriu.[7] Jim Broadbent, un dels actors fetitxes de Leigh,d'altra banda ja havia obtingut el Premi d'interpretació a Venècia per al seu paper de llibretista d'òpera del Londres victorià a Topsy-Turvy. L'any 2008, la comèdia Be Happy, que posa en escena una professora tant feliç com imprevisible, suposa a Sally Hawkins l'Os de plata a la millor artista al 58è Festival de Berlín. Després d'alguns anys d'absència a Canes, després d'un contenciós amb la direcció qui hi havia rebutjat seleccionar Vera Drake, el cineasta torna a la Croisette, l'any 2010 i presenta Another Year, pintura malenconiosa, en quatre estacions, d'alguns britànics d'edat madura, sortits de la classe mitjana[8] Participa de nou a la competició de Canes l'any 2014 gràcies a Mr. Turner, fresc biogràfic consagrat al pintor J.M.W. Turner per la qual Timothy Spall, que encarna el paper del títol, rep el Premi d'interpretació masculina.
Entre humor i gravetat, el cinema de Mike Leigh posa en escena els drames íntims de persones ordinàries, generalment sortides de mitjans socials desafavorits o de la classe mitjana baixa.[1][2] Amb el seu compatriota Ken Loach i els germans Dardenne, és considerat com el que ha renovat, en el pla temàtic, narratiu i estètic, el cinema social europeu als anys 1990.[2] El seu mètode de treball s'orienta a la improvisació.[1] Rebutjant escriure una llista de diàlegs precisos, espera sobretot que els actors participin en el guió i utilitzin les seves pròpies paraules a partir d'una investigació sobre el terreny i d'un compromís total en situacions dibuixades per una sinopsi reduïda al mínim estricte. Per aproximacions successives, la repetició i el treball dels actors aprofundiran els personatges i el guió.[1] Mike Leigh va ser jurat al 50è Festival de Canes i president del jurat de la Berlinale 2012.
Filmografia
[modifica]Llargmetratges
[modifica]- 1971: Bleak Moments
- 1988: High Hopes
- 1990: Life Is Sweet
- 1993: Naked
- 1996: Secrets i mentides (Secrets and Lies)
- 1997: Dues filles d'avui (Career Girls)
- 1999: Topsy-Turvy
- 2002: All or Nothing
- 2004: Vera Drake
- 2008: Happy, un conte sobre la felicitat (Happy-Go-Lucky)
- 2010: Another Year
- 2014: Mr. Turner
- 2018: Peterloo
Curts
[modifica]- 1975: Five minuts Films
- 1975: The Permissive Society
- 1976: Knock for Knock
- 1987: The Short and Curlies
- 1992: A Sense of History
Telefilms
[modifica]- 1973: Hard Labour
- 1976: Nuts in May
- 1977: The Kiss of Death
- 1977: Abigail's Party
- 1979: Whos's Who
- 1980: Grown-Ups
- 1982: Home Sweet Home
- 1983: Meantime
- 1985: Four Days in July
Actor
[modifica]- 1998: Welcome to Hollywood d'Adam Rifkin i Tony Markes: ell mateix
Premis i nominacions
[modifica]Premis
[modifica]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c4/Mike_Leigh_%28Berlinale_2012%29_cropped.jpg/220px-Mike_Leigh_%28Berlinale_2012%29_cropped.jpg)
- 1972: Lleopard d'or al Festival de Locarno per a Bleak Moments
- 1988: Premi Fipresci de la Critica internacional al Festival de Venècia per a High Hopes
- 1993: Premi a la millor direcció del Festival de Canes per a Naked
- 1996: Palma d'Or al Festival Internacional de Cinema de Canes per a Secrets i mentides
- 1996: BAFTA a la millor pel·lícula britànic per a Secrets i mentides
- 1997: BAFTA al millor guió original per a Secrets i mentides
- 2004: Lleó d'Or al Festival de Venècia per a Vera Drake
- 2004: Premis British Independent Film a la millor pel·lícula i del millor director per a Vera Drake
- 2005: BAFTA a la millor direcció per a Vera Drake
- 2010: Esment especial del Jurat œcuménique al Festival de Canes per a Another Year
Nominacions
[modifica]- Oscars:
- Millor director i Millor guió original l'any 1997 per a Secrets i mentides
- Millor guió original l'any 2000 per a Topsy-Turvy
- Millor director i Millor guió original l'any 2005 per a Vera Drake
- Millor guió original l'any 2009 per a Be Happy
- Millor guió original l'any 2011 per a Another Year
- BAFTA:
- Millor film i Millor director l'any 1997 per a Secrets i mentides
- Millor film i Millor guió original l'any 2005 per a Vera Drake
- César:
- Millor film estranger l'any 1997 per a Secrets i mentides
- Festival de Canes :
- Selecció oficial, en competició, per a Naked l'any 1993
- Selecció oficial, en competició, per a Secrets i mentides l'any 1996
- Selecció oficial, en competició, per a All or Nothing l'any 2002
- Selecció oficial, en competició, per a Another Year l'any 2010
- Selecció oficial, en competició, per a Mr. Turner l'any 2014
- Mostra de Venècia :
- Selecció oficial, en competició, per a Topsy-Turvy l'any 1999
- Selecció oficial, en competició, per a Vera Drake l'any 2004
- Berlinale :
- Selecció oficial, en competició, per a Be Happy l'any 2008
Teatre (escriptura i posada en escena)
[modifica]- Bleak Moments (1970)
- A Rancid Pong (1972)
- Wholesome Glory (1973)
- The Jaws of Death (1973)
- Dick Whittington and his Cat (1973)
- The Silent Majority (1974)
- Babies Grow Old (1974)
- Abigail's Party (1977)
- Ecstasy (1979)
- Goose Pimples (1981)
- Smelling a Rat (1988)
- Greek Tragedy (1989)
- Greek Tragedy (1990)
- It's ha Great Big Shame (1993)
- Abigail's Party (2002)
Compromisos
[modifica]L'octubre de 2010, per protestar contra la política israeliana, declina l'oferta de fer una visita a finals de novembre de 2010 a l'escola de Cinema i Televisió Sam Spiegel de Jerusalem, la més antiga del país. Respon al director
« | « Si vos i jo vivim prou de temps per veure la pau, una situació justa per als Palestins, i si Gaza retroba la seva humanitat, seré el primer a fer una visita a l'escola. | » |
.[9]
Referències
[modifica]- ↑ 1,00 1,01 1,02 1,03 1,04 1,05 1,06 1,07 1,08 1,09 «Article de l'encyclopédie Universalis sur Mike Leigh».
- ↑ 2,0 2,1 2,2 «Mike Leigh, à propos de son cinéma». Ina.
- ↑ «Palmarès 1993». Festival de Cannes.
- ↑ «Présentation de Secrets et Mensonges». Ina.fr.
- ↑ «Palmarès de Cannes (1996)». Ina.fr.
- ↑ «Cannes: la Palme d'or pour Secrets and Lies de Mike Leigh». Ina.fr.
- ↑ «Présentation de Vera Drake». Ina.fr.
- ↑ «Mike Leigh ou les saveurs amères de l'automne». TF1.fr.
- ↑ «Mike Leigh decideix fer boicot a Israel».[Enllaç no actiu]
- Persones de Hertfordshire
- Directors de cinema anglesos
- Guionistes de televisió anglesos
- Guionistes de cinema anglesos
- Alumnes de la Royal Academy of Dramatic Art
- Alumnes de la Central School of Art and Design
- Alumnes del Camberwell College of Arts
- Companys de la Royal Society of Literature
- Oficials de l'Orde de l'Imperi Britànic
- Alumnes de la London Film School
- Naixements del 1943