Lycalopex sechurae
Lycalopex sechurae | ||||||||||||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
![]() | ||||||||||||||||||
Біологічна класифікація | ||||||||||||||||||
| ||||||||||||||||||
Lycalopex sechurae Thomas, 1900 | ||||||||||||||||||
![]() Мапа поширення виду Lycalopex sechurae | ||||||||||||||||||
Синоніми | ||||||||||||||||||
Pseudalopex sechurae | ||||||||||||||||||
Посилання
| ||||||||||||||||||
|
Lycalopex sechurae (Сечуранська лисиця[1] або Зорро сечуранський[2]) — вид родини псових роду Lycalopex (зорро).
Lycalopex sechurae можна знайти в прибережній зоні на північному заході Перу і південно-західному Еквадорі. Діапазон місць проживання простягається від піщаних пустель з низькою щільністю рослин до сільськогосподарських угідь і сухих лісів[2].
Морфометрія. Довжина голови й тіла: 500—780 мм, довжина хвоста: 270–340 мм, довжина вух: 60—80 мм, висота в плечах: 220—360 мм, вага: 2,6—4,2 кг. Морфометричні дані виведені на основі вимірювань чотирьох зразків (самців).
Опис. Голова маленька. Вуха відносно довгі. Обличчя сіре, навколо очей рудувато-коричневі кільця. Вуха можуть бути червонуваті із зовнішнього боку. Темна мордочка може мати світліше волосся навколо губ. Волосяний покрив складається з світлого підшерстя і агутієвого покривного волосся, в той час як нижні частини тіла жовтувато-коричневого або кремового кольору. Іноді на спині є темна смуга. Передні та задні кінцівки зазвичай червонуваті. Хвіст відносно довгий і густо опушений, закінчується темним кінчиком. Зубна формула: I 3/3, C 1/1, P 4/4, M 2/3 = 42. Роздиральні зуби трохи менші, і розмолювальні зуби більші, ніж у суміжних формах (Thomas 1900); ікла "лисяче-подібні".[3]
У першу чергу веде нічний спосіб життя. Дітонародження відбуваються в основному в жовтні і листопаді.
Харчування. Універсальний, всеїдний вид. Узимку й ранньою весною основа раціону — рослинна їжа, в основному стручки Prosopis juliflora, Capparis scabrida, Capparis avicennifolia. Також живляться кониками, мишами, падлом, скорпіонами (Carica candicans), фруктами. Сільські жителі повідомляють про нанесення шкоди домашній птиці та морським свинкам, в основному в період з вересня по січень. Відсутність постійної води в пустелі дозволяє припускати, що сечуранський зорро може вижити без пиття. Однак, він може лизати вранці сконденсовану вологу з рослинності. Ховання їжі про запас не спостерігалось.
Міжвидові відносини. Подекуди конкурує щодо харчування з кульпео та чіллою. Як повідомляють місцеві жителі, удави полюють на дитинчат. Хижацтво інших м'ясоїдних тварин, таких як пуми, інші котові і кульпео можливі в деяких областях, але і пума і ягуар тепер рідкість в місцях проживання сечуранського зорро. Великі хижаки в цих областях зазвичай полюють на менших тварин.[3]
Найважливішими загрозами для цього виду є ринок ремісничих виробів і амулетів і переслідувань через пошкодження худоби. Зустрічається на кількох природоохоронних територіях в Еквадорі та Перу[2].
Хоча необхідні додаткові дослідження, щоб зрозуміти повне походження цього виду, було запропоновано, що останнім предком роду Lycalopex був Dusicyon australis (або вовк Фолклендських островів), який вимер в 1876 році. [4]
Кілька скам'янілостей L. sechurae відомі з пізнього плейстоцену Еквадору та Перу, близького до сучасного ареалу. Генетичний аналіз показує, що найближчим живим родичем L. sechurae є Lycalopex fulvipes, яка має ареал в Чилі. [5]
Прибуття першого предка псових до Південної Америки та подальша дивергенція з десятьма існуючими видами псових (включаючи L. sechurae) є прикладом надзвичайно швидкої еволюційної радіації. Деталі цієї недавньої диверсифікації недостатньо вивчені, можливо, найбільшою невідомістю є те, скільки інвазивних видів псових предків мігрувало до Південної Америки. Однак прийнято вважати, що це сталося під час Великого міжамериканського біотичного обміну в епоху міоцену через Панамський сухопутний міст. [6]
Численні дослідження [7][8][9] підтвердили, що південноамериканські псові (з яких рід Lycalopex становить більше половини цих видів) є монофілетичними, мають одного спільного предка 3,5-4 мільйони років тому. [8][9] L. sechurae була другим із шести видів Lycalopex, який зазнав дивергенції від свого сестринського таксону [10] приблизно через 1,3 мільйона років після появи першого виду псових. Вважається, що предком роду Lycalopex був Фолклендський вовк (Dusicyon australis) [7] приблизно 1,4-0,81 мільйона років тому. [8][7] Існує теорія, що основна предкова група, які мігрували з Північної Америки, розділилася на дві частини: одна мігрувала на схід від Анд, а друга — на захід від Анд. [8] Існує припущення, що загальний предок Lycalopex, можливо, мігрував до західно-андського регіону близько 1 мільйона років тому, ймовірно, під час підйому посушливих, схожих на савану середовищ існування (тих середовищ існування, які збереглися L. sechurae займає сьогодні ). [8]
Плейстоцен була визначним періодом в історії цього швидкої дивергенції видів. У багатьох дослідженнях було висловлено припущення, що в цей період і на початку голоцену відбулося значне скорочення і розширення льодовиків, що призвело до значних змін клімату Анд і навколо них [7], що були і залишаються ключовим фактором видоутворення. [11] Вважається, що ця зміна клімату змінила території проживання деяких видів. [8]
Дослідження Perini et al (2009) показали спорідненість L. sechurae з Dusicyon australis. [7] L. sechurae також, схоже, зазнала дуже незначного потоку генів порівняно з іншими п’ятьма видами Lycalopex. [8] Будучи лише другим видом свого роду, який відокремився від спільного предка/сестринського таксону, L. sechurae має високий ступінь генетичної ізоляції від інших видів Lycalopex, а також відносно відмінну філогенію мітохондріальної ДНК. [10]
Крім того, геном L. sechurae демонструє суттєво низький ступінь аутосомної гетерозиготності, або генетичної мінливості, особливо на відміну від багатьох інших південноамериканських псових як усередині, так і за межами свого роду. [8] Існує запропонована кореляція між низькою гетерозиготністю та невеликим розміром популяції, яку так само можна побачити у Lycalopex fulvipes, яка також населяє дуже вузький регіон на захід від Анд, за винятком того, що має острівну популяцію. [8]
- ↑ Don E. Wilson, DeeAnn M. Reeder Mammal species of the world: a taxonomic and geographic reference, Vol. 1 — JHU Press, 2005, p. 580
- ↑ а б в Вебсайт МСОП
- ↑ а б C. Asa and E.D. Cossíos Sechuran fox Pseudalopex sechurae (Thomas, 1900) / Canids: Foxes, Wolves, Jackals and Dogs - IUCN, 2004, pp. 69-72
- ↑ New clues may explain the mysterious origins of the Falklands wolf. Animals (англ.). 27 жовтня 2021. Архів оригіналу за 27 October 2021. Процитовано 4 листопада 2022.
- ↑ Favarini, Marina O.; Simão, Taiz L. L.; Macedo, Gabriel S.; Garcez, Fabrício S.; Oliveira, Larissa R.; Cárdenas-Alayza, Susana; Cardeña Mormontoy, Marco; Angulo, Fernando; Kasper, Carlos Benhur; Johnson, Warren E.; Eizirik, Eduardo (11 August 2022). "Complex Evolutionary History of the South American Fox Genus Lycalopex (Mammalia, Carnivora, Canidae) Inferred from Multiple Mitochondrial and Nuclear Markers". Diversity. 14 (8): 642. doi:10.3390/d14080642. ISSN 1424-2818.
- ↑ Carrillo, Juan D.; Forasiepi, Analía; Jaramillo, Carlos; Sánchez-Villagra, Marcelo R. (2015). Neotropical mammal diversity and the Great American Biotic Interchange: spatial and temporal variation in South America's fossil record. Frontiers in Genetics. 5: 451. doi:10.3389/fgene.2014.00451. ISSN 1664-8021. PMC 4283609. PMID 25601879.
- ↑ а б в г д Perini, F. A.; Russo, C. A. M.; Schrago, C. G. (February 2010). The evolution of South American endemic canids: a history of rapid diversification and morphological parallelism. Journal of Evolutionary Biology (англ.). 23 (2): 311—322. doi:10.1111/j.1420-9101.2009.01901.x. PMID 20002250. S2CID 20763999.
- ↑ а б в г д е ж и к Chavez, Daniel E.; Gronau, Ilan; Hains, Taylor; Dikow, Rebecca B.; Frandsen, Paul B.; Figueiró, Henrique V.; Garcez, Fabrício S.; Tchaicka, Ligia; de Paula, Rogério C.; Rodrigues, Flávio H. G.; Jorge, Rodrigo S. P.; Lima, Edson S.; Songsasen, Nucharin; Johnson, Warren E.; Eizirik, Eduardo (23 серпня 2022). Comparative genomics uncovers the evolutionary history, demography, and molecular adaptations of South American canids. Proceedings of the National Academy of Sciences (англ.). 119 (34): e2205986119. Bibcode:2022PNAS..11905986C. doi:10.1073/pnas.2205986119. ISSN 0027-8424. PMC 9407222. PMID 35969758.
- ↑ а б Wayne, Robert K.; Geffen, Eli; Girman, Derek J.; Koepfli, Klaus P.; Lau, Lisa M.; Marshall, Charles R. (1 грудня 1997). Cannatella, David (ред.). Molecular Systematics of the Canidae. Systematic Biology (англ.). 46 (4): 622—653. doi:10.1093/sysbio/46.4.622. ISSN 1076-836X. PMID 11975336.
- ↑ а б Favarini, Marina O.; Simão, Taiz L. L.; Macedo, Gabriel S.; Garcez, Fabrício S.; Oliveira, Larissa R.; Cárdenas-Alayza, Susana; Cardeña Mormontoy, Marco; Angulo, Fernando; Kasper, Carlos Benhur; Johnson, Warren E.; Eizirik, Eduardo (11 серпня 2022). Complex Evolutionary History of the South American Fox Genus Lycalopex (Mammalia, Carnivora, Canidae) Inferred from Multiple Mitochondrial and Nuclear Markers. Diversity (англ.). 14 (8): 642. doi:10.3390/d14080642. ISSN 1424-2818.
- ↑ Patterson, Bruce D.; Costa, Leonora P. (2012). Bones, Clones, and Biomes: The History and Geography of Recent Neotropical Mammals (англ.). University of Chicago Press. doi:10.7208/chicago/9780226649214.003.0015. ISBN 978-0-226-64919-1.
![]() |
Це незавершена стаття з теріології. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |