Шапка Гедиміна
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c2/Seal_of_Vytautas_the_Great.jpg/220px-Seal_of_Vytautas_the_Great.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/95/Gediminas%2C_the_Grand_Duke_of_Lithuania%2C_painted_in_1709.png/220px-Gediminas%2C_the_Grand_Duke_of_Lithuania%2C_painted_in_1709.png)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b6/Lithuanian_coat_of_arms_Vytis._16th_century.jpg/220px-Lithuanian_coat_of_arms_Vytis._16th_century.jpg)
Шапка Гедиміна (лит. Gedimino kepurė) була найважливішою регалією литовських монархів, які управляли Великим князівством Литовським до прийняття Люблінської унії в 1569 році[1][2]. Під час інавгурації литовських монархів шапка Гедиміна покладалася на голову монарха віленським єпископом у Вільнюському кафедральному соборі[1][2][3].
Назва шапки походить від імені великого князя литовського Гедиміна, засновника династії Гедиміновичів і родоначальника литовських правителів з династій Кейстутовичів і Ягеллонів (Ягайловичів)[1][4][5][6]. Сама ж шапка символізує безперервність династії[7].
Вперше шапка була згадана у джерелах XVI ст., а сама вона зберігалася в державній скарбниці Великого князівства Литовського[1]. На гербі, складеному для Павла Гольшанського, її зображено як круглий несегментований головний убір[1]. З 1547 року Шапку Гедиміна карбували на литовських монетах над гербом Литви[8].
Шапка Гедиміна втратила своє значення після Люблінської унії 1569 року, яка скасувала окрему інавгурацію литовських монархів у Вільнюському соборі[1][2].
У 20 столітті, після Акту про незалежність Литви, литовські лит банкноти були випущені з портретом Вітовта Великого в шапці Гедиміна на честь 500-річчя його смерті в 1930 році.[9] У 1936 році були викарбувані монети номіналом 10 лит нового дизайну, також із портретом Вітовта Великого в шапці Гедиміна.[10][11]
Після визнання Папою Римським Інокентієм IV Міндовг був коронований як король Литви в липні 1253 року короною, виготовленою в Ризі та наданою Андреасом фон Штірландом, магістром Лівонського ордену.[12][13] Крім того, папа Олександр IV надав право коронувати сина Міндовга.[14] Восени 1263 року Міндовг і його сини Рукліс і Рупейкіс були вбиті, а доля його королівської корони залишається невідомою.[15]
Пізніші литовські монархи титулувалися як королі в комунікаціях з країнами Заходу та як великі князі литовські в комунікаціях з Руссю й татарами[16][17]. Папа Іван XXII називав Гедиміна королем Литви та багатьох русинів.[18] Тоді як Гедимін титулував себе королем Литви і русинів, князем Семигалії[18]. З 1377 року Ягайло титулував себе королем Литви[19]. У 1385 році литовським правителем Ягайлом у Кревській унії було узгоджено єдиний титул – великий князь литовський[16].
Титул великого князя литовського набув чинності за Вітовта Великого, який уклав Острівську угоду зі своїм кузеном Ягайлом у 1392 році, а сама угода була утверджена Віленсько-Радомським пактом 1401 року. Згідно з нею Ягайло титулувався верховним князем литовським[16][20][21]. У свою чергу Вітовт визнавався фактичним правителем Литви. Крім того, через укладання угоди набуття цього статусу одразу вважалося легітимним[20]. У 1398 році литовська знать оголосила Вітовта королем Литви, але після Луцького з’їзду 1430 року коронація була санкціонована Сигізмундом, імператором Священної Римської імперії. Крім того, Вітовт помер до прибуття корони в Литву[2][22][23].
Брат Ягайла Свидригайло також прагнув коронуватися. Крім того, й імператор Сигізмунд планував долучитися до його коронації в Пруссії, але в Литві спалахнула громадянська війна (1432-1438), у якій Свидригайло та його прибічники зазнали поразки[2][24][25].
Син Ягайла Владислав III також мав титул верховного князя литовського[21]. У 1492 році Ян I Ольбрахт проголосив себе верховним князем литовським, але литовська пани-рада відхилила привласнення цього титулу Яном I[21].
У 1544-1548 роках Сигізмунд I Старий проголосив свою вищу монархічну владу в Литві, використовуючи титул верховного князя литовського, у свою чергу його син Сигізмунд II Август був намісником батька[21].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/26/Gothic_Vilnius_Cathedral.jpg/220px-Gothic_Vilnius_Cathedral.jpg)
Інавгурація литовських монархів відбувалася у Вільнюському кафедральному соборі. Ця церемонія складалася з покладання шапки Гедиміна на голову литовського правителя та вручення меча[1][16]. Шапка покладалася віленським єпископом, а меч вручався великим маршалком литовським[2][3]. Регалії Вітовта складалися з шапки Гедиміна, меча, перстня, прапора та печатки[2].
За словами Яна Длугоша, першою задокументованою церемонією була інавгурація Казимира IV Ягеллончика[26]. Казимир IV був відправлений своїм братом, королем польським і угорським, верховним князем литовським, Владиславом III до Литви, щоб правити від його імені[27]. Але натомість після його прибуття до Вільнюса 29 червня 1440 року його було обрано великим князем литовським під церковні дзвони і співи Te Deum Laudamus[26][27]. Цим Казимир IV порушив Гродненську унію (1432) і фактично розірвав польсько-литовський союз[28][29]. Казимира IV було проголошено «вільним правителем», а Литву – суверенною державою[29]. За словами історика Едвардаса Ґудавічуса, віленський єпископ поклав шапку Гедиміна у Вільнюському соборі на голову Казимира IV, попри спротив польської шляхти[28][29].
Ще однією задокументованою інавгурацією була інавгурація Олександра Ягеллончика у 1492 році. Олександр був титулований як великий князь литовський своїм батьком, але офіційні вибори правителя відбулися в рамках загальної ради панів, на якій вперше були присутні представники з усіх земель Великого князівства Литовського[27]. Про хід церемонії нам відомо від Мацея Стрийковського, який повідомив, що після виборів правителя пани піднесли Олександра в соборі. Новообраний правитель був одягнутий «у герцогську шапку з перлами та дорогоцінним камінням, а також звичайну мантію, яку сьогодні принци Рейху носять під час імператорської коронації»[26]. Тоді віленський єпископ Войцех Табор благословив його і провів пасторське повчання. Після цього великий маршалок литовський Пятрас Йонайтіс Мантігірдатіс вручив Олександру меч і скіпетр[26][27].
Стрийковський також повідомив про інавгурацію Сигізмунда I, яка відбулася 20 жовтня 1509 року. Церемонію знову проводив віленський єпископ Войцех Табор, який на цей раз не тільки благословив правителя, а також поклав на його голову шапку. У свою чергу великий маршалок литовський Михайло Глинський вручив йому меч. Сигізмунд I, сидячи на троні, прийняв присягу литовських панів[26]. За слова Стрийковського, шапка «була з червоного оксамиту із золотими сферами, оздобленими дорогоцінним камінням»[26].
Остання церемонія обрання великого князя литовського відбулася 18 жовтня 1529 року, коли Сигізмунд Август був обраний на цю посаду ще за життя свого батька. Церемонія відбулася у великій залі новозбудованого нижнього замку, оскільки того ж року кафедральний собор згорів[26]. Молодий Сигізмунд Август сидів на троні між батьком і матір’ю, оточений членами пани-ради. Шапку на голову правителя поклав віленський єпископ, а маршалок вручив йому меч[26].
Після Люблінської унії, яка утворила федеративну Річ Посполиту в 1569 році, і смерті останнього правителя династії Гедиміновичів Сигізмунда ІІ Августа в 1572 році окремі інавгурації у Вільнюському соборі були скасовані, тому шапка Гедиміна втратила своє церемоніальне значення[1][2][30]. Відзнаки литовських правителів не збереглися, а після Люблінської унії при володарях залишилися лише печатка (зберігалася великим канцлером литовським) і прапор (який ніс біля правителя великий литовський прапороносець)[2].
Правителі Речі Посполитої обиралися на спільних польсько-литовських виборчих сеймах аж до третього поділу Речі Посполитої 1795 року і отримували окремі титули короля польського та великого князя литовського[3][31]. Під час спільних коронацій польсько-литовських монархів польська корона також оголошувалася власністю як польської, так і литовської шляхти[2].
- ↑ а б в г д е ж и Gedimino kepurė. www.vle.lt (лит.). Процитовано 3 квітня 2023.
- ↑ а б в г д е ж и к л inauguracija. www.vle.lt (лит.). Процитовано 3 квітня 2023.
- ↑ а б в Gudavičius, Edvardas (2006). Władca. Kultura Wielkiego Księstwa Litewskiego : analizy i obrazy / opracowanie Vytautas Ališauskas, Liudas Jovaiša, Mindaugas Paknys, Rimvydas Petrauskas, Eligijus Raila (пол.). Процитовано 3 квітня 2023.
- ↑ Gediminaičiai. www.vle.lt (лит.). Процитовано 3 квітня 2023.
- ↑ Jogailaičiai. www.vle.lt (лит.). Процитовано 3 квітня 2023.
- ↑ Kęstutis. www.vle.lt (лит.). Процитовано 3 квітня 2023.
- ↑ Mick?nait?, Giedr? (1 січня 2006). Making a Great Ruler: Grand Duke Vytautas of Lithuania (англ.). Central European University Press. ISBN 978-963-7326-58-5.
- ↑ Savickienė, Aurelija. Iliustruotoji istorija: LDK pinigai. www.vz.lt (лит.). Процитовано 9 травня 2023.
- ↑ Šimtmečio istorijos. Lietuvos banknotų kūrėjas Adomas Galdikas. www.pinigumuziejus.lt (лит.).
- ↑ Laurinavičius, Vidmantas. Litas. www.vle.lt (лит.).
- ↑ Moneta: 10 Litų (Grand duke Vytautas the Great 1392-1430). www.colnect.com (лит.).
- ↑ Gudavičius, Edvardas. Mindaugas. www.vle.lt (лит.).
- ↑ Gudavičius, Edvardas. Andreas von Stirland. www.vle.lt (лит.).
- ↑ Ivinskis, Zenonas. Mindaugas ir jo karūna. www.aidai.eu (лит.).
- ↑ Rutkauskienė, Violeta. Kur Lietuvos karaliaus karūna?. www.bernardinai.lt (лит.).
- ↑ а б в г didysis kunigaikštis. www.vle.lt (лит.). Процитовано 3 квітня 2023.
- ↑ Bučys, Algimantas (2019). Lietuvių karaliai ir Lietuvos karalystė de facto ir de jure viduramžių Europoje (in Lithuanian) (in Lithuanian) . ISBN 9789986827092.
- ↑ а б Gediminas. www.vle.lt (лит.).
- ↑ Gudavičius, Edvardas; Jučas, Mečislovas; Matulevičius, Algirdas. Jogaila. www.vle.lt (лит.).
- ↑ а б Astravos sutartis. www.vle.lt (лит.). Процитовано 3 квітня 2023.
- ↑ а б в г aukščiausiasis kunigaikštis. www.vle.lt (лит.). Процитовано 3 квітня 2023.
- ↑ Lucko suvažiavimas. www.vle.lt (лит.). Процитовано 3 квітня 2023.
- ↑ Vytautas Didysis. www.vle.lt (лит.). Процитовано 3 квітня 2023.
- ↑ Švitrigaila. www.vle.lt (лит.). Процитовано 3 квітня 2023.
- ↑ Didžiausia istorinė Lietuvos tragedija: brolis leidosi į žygį prieš brolį. www.lrytas.lt. Процитовано 3 квітня 2023.
- ↑ а б в г д е ж и Kosman. 1989.
- ↑ а б в г Frost. 2015.
- ↑ а б 1440 06 29 Vilniaus katedroje atlikta Kazimiero Jogailaičio pakėlimo Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu ceremonija. DELFI (лит.). Процитовано 3 квітня 2023.
- ↑ а б в Gudavičius, Edvardas. Lietuvos feodalinės visuomenės ir jos valdymo sistemos genezė: 2 dalis (in Lithuanian) .
- ↑ Kapleris, Ignas. Iliustruota Lietuvos istorija. Nuo baltų, Lietuvos Karalystės, Didžiosios Kunigaikštystės iki Abiejų Tautų Respublikos. ISBN 9789955267720.
- ↑ Elekcinis seimas. www.vle.lt (лит.). Процитовано 3 квітня 2023.