Андре Кампра
Андре Кампра | |
---|---|
фр. André Campra | |
![]() | |
Основна інформація | |
Дата народження | 4 грудня 1660[1][2][…] |
Місце народження | Екс-ан-Прованс |
Дата смерті | 29 червня 1744[1][4][…] (83 роки) |
Місце смерті | Версаль[1] |
Роки активності | з 1695 |
Громадянство | Франція |
Віросповідання | католицька церква |
Професії | композитор, хореограф, клавесиніст |
Відомі учні | Jean Gillesd |
Інструменти | скрипка |
Жанри | опера |
Заклад | Académie Royale de Musiqued |
![]() |
Андре Кампра (фр. André Campra; 4 грудня 1660, Екс-ан-Прованс — 29 червня 1744, Версаль) — французький композитор епохи бароко.
Батько Кампра, медик і музикант-любитель, був вихідцем з П'ємонту, жив в Екс-ан-Провансі. Майбутній композитор отримав духовну і музичну освіту в катедральному соборі міста. Свій перший твір, Deus noster refugium, написав в 17 років, ледь навчившись читати і писати (грамоти в ті часи, як правило, не вчилися до 16 років). У 1678 році прийняв священицький сан. Викладав музику в Тулоні, Арлі, Тулузі, Монпельє. У 1694—1700 роках був викладачем музики в Соборі Паризької Богоматері.
У 1695 році опублікував першу збірку своїх мотетів. З 1697 року розпочав писати музику до вистав — його основними жанрами були музична трагедія, або трагедія зі співом (італ. drama per musica) і опера-балет (фр. ballet en musique), яка поєднувала в собі спів і танець. У 1700 році залишив свій пост в церкві і цілком зайнявся театром. З 1720 роки повернувся до писання духовної музики. Його заняття протегував принц Конті: в 1722 році він запросив Кампра зайняти посаду музичного керівника (метра музики, фр. maître de musique) при своєму дворі. У 1723 році, після смерті регента, Кампра став заступником регента в Королівській капелі Версаля. У 1726 році він був присвячений в Орден Святого Лазаря. У 1730 році Кампра став генеральним інспектором Королівської академії музики[6][7]. Помер в бідності.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/0b/1698_Campra_L%27Europe_Galante.jpg/220px-1698_Campra_L%27Europe_Galante.jpg)
Після Люллі Кампра був єдиним композитором, який зміг до певної міри його замінити. Тільки поява Рамо відсунула твори Кампра на другий план. Величезним успіхом користувалися опери-балети Кампра «Галантна Європа» (1697), «Венеційський карнавал» (1699), «Венеційські святкування» (1710), що задали тон і стандарти цього нового і модного на межі століть жанру, а також пастичо (твори, складені з фрагментів популярних опер різних композиторів) «Фрагменти з Люллі» (Fragments de Lulli), «Телемак». З ліричних трагедій композитора на сцені міцно утвердився «Танкред» на лібрето Антуана Данше за мотивами поеми Торквато Тассо «Визволений Єрусалим» (1702), що залишався в репертуарі до 1770-х років. Всього для сцени Кампра написав 28 творів; також він писав духовні кантати і мотети.
У Кампра, як і у інших композиторів його часу, переважала описовість: «Не лише оркестр, а й людські голоси починають часом трактуватися інструментально. Але оповідальність і картинність зменшують зображення характерів, емоційність музики та її драматизм. Дія покидає оперу»[8].
Світські твори
1697 — Галантна Європа, опера-балет
1698 — Венера, галантно свято
1699 — Венеційський карнавал, опера-балет
1700 — Гесіона, музична трагедія
1701 — Аретуза, опера-балет
1702 — Танкред, музична трагедія
1703 — Музи, опера-балет
1704 — Телемак, музичний пастиш
1704 — Іфігенія в Тавриді, музична трагедія
1705 — Альсіна, музична трагедія
1708 — Гіпподамія, музична трагедія
1710 — Венеційські святкування, опера-балет
1712 — Ідоменей, музична трагедія
1713 — Телеф, музична трагедія
1714 — Еней і Дідона, музичне свято
1715 — Радості світу
1716 — Літні свята
1717 — Камілла, цариця вольсків, музична трагедія
1718 — Три віки, опера-балет
1725 — Балет стихій
1727 — Любовні пригоди богів
1729 — Дикуни
1732 — Балет почуттів
1735 — Ахілл і Дейдамія, музична трагедія
Духовні твори
1677 — Deus noster refugium
1699 — Меса До більшої слави Божої,
1708, 1714 і 1728 — Три книги кантат
1722 — Nisi Dominus
після 1723 — Реквієм
1723—1741 — Мотети для Королівської капели
З кінця 1960-х років, в рамках руху до автентичного виконавства, твори Кампра, як світські, так і духовні, стали виконувати барокові ансамблі Густава Леонгардта, Вільяма Крісті, Марка Маньківського, Жана-Клода Мальгуара, Ерве Ніке, до них звернулися театральні та оперні режисери (Горге Лавелль). Дебютна опера-балет Кампра дала назву ансамблю Фабіо Бьонді.
Ім'я композитора носить коледж в центрі Екс-ан-Провансу.
Популярна «Провансальська сюїта» Д. Мійо для симфонічного оркестру, тв. 152 (1936) була написана на фольклорні теми, частково почерпнуті зі збірки А. Кампра, який широко використовував у своїй творчості провансальський фольклор своєї «малої батьківщини»[9].
- ↑ а б в Deutsche Nationalbibliothek Record #118668188 // Gemeinsame Normdatei — 2012—2016.
- ↑ International Music Score Library Project — 2006.
- ↑ Gran Enciclopèdia Catalana — Grup Enciclopèdia, 1968.
- ↑ Bibliothèque nationale de France BNF: платформа відкритих даних — 2011.
- ↑ SNAC — 2010.
- ↑ Anthony, James R., «Campra, André» in Sadie (1992) 1: 707.
- ↑ Pitou (1983) 1: 191
- ↑ К. Неф. История западноевропейской музыки, стр. 172.
- ↑ Кокорева Л. М. Дариус Мийо. Жизнь и творчество. — М. : Советский композитор, 1986. — С. 214.
- Біографія, бібліографія [Архівовано 20 жовтня 2020 у Wayback Machine.](фр.)
- Опубліковані твори і рукописи Андре Кампра // Gallica, Національна бібліотека Франції