R-7
R-7 | |
---|---|
![]() Raketa R-7 | |
Vrsta | Medcelinska balistična raketa |
Država izvora | ![]() |
Zgodovina uporabe | |
V uporabi | 9. februar 1959–1968 |
Uporabniki | Sovjetske oborožene sile |
Vojne | hladna vojna |
Zgodovina izdelave | |
Konstruktor | Sergej Koroljov, OKB-1 (danes Raketno-vesoljska korporacija Energija S. P Koroljova) |
Leto zasnove | 10. maj 1954– |
Proizvajalec | Centralni znanstvenoraziskovalni institut strojegradnje |
V proizvodnji | 1957– |
Različice | 8K74 R-7A |
Značilnosti | |
Teža | 280 t |
Dolžina | 34 m |
Širina | 10,3 |
Premer | 3 m |
Bojna glava | 1 bojna glava |
Moč eksplozije | 3 Mt |
Motor | Dvostopenjska raketa na tekoče gorivo – kerozin T1 in oksidant – tekoči kisik |
Operativni doseg |
8000–8800 km |
Sistem vodenja |
Inercijsko |
Gorivo | Tekoče gorivo – kerozin T1 |
8K71 "R-7" (pogovorno rusko Семёрка – sedmica) je dvostopenjska medcelinska balistična raketa na tekoče gorivo Sovjetskih oboroženih sil. Je prva medcelinska balistična raketa v zgodovini in osnova za rakete nosilke Vostok, Voshod in Sojuz.
Razvoj
[uredi | uredi kodo]Oblikovanje rakete R-7 se je začelo leta 1953 v Kaliningradu (danes Koroljov) s ciljem razviti raketo, ki bi lahko ponesla 3 t koristnega tovora 8000 km daleč.[1] Glavni oblikovalec je bil Sergej Koroljov iz oblikovalskega biroja OKB-1 (danes Raketno-vesoljska korporacija Energija S. P Koroljova). Pri razvoju so izhajali iz rakete R-1, ki je bila kopija nemške balistične rakete V-2. Osnovna oblikovna rešitev je bila pripravljena leta 1954 in 15. maja 1957 je bil prvi poskus izstrelitve iz kozmodroma Bajkonurja.[2] Izstrelitev ni bila uspešna, prav tako ne drugi poskus 11. junija. Uspešen je bil šele tretji poskus 21. avgusta 1957, ko je raketa R-7 poletela 6000 km daleč. Predelana različica rakete 8K71PS je 4. oktobra 1957 v orbito vtirila prvi umetni satelit v zgodovini Sputnik 1, 3. novembra pa Sputnik 2, ki je v orbito ponesel prvo živo bitje – psičko Lajko.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/24/Roket_Launcher_R-7.svg/200px-Roket_Launcher_R-7.svg.png)
V okviru prve stopnje so štiri potisniki uporabljali po štiri motorje RD-107 s po šestimi zgorevalnimi komorami, osrednji del rakete pa štiri motorje RD-108. Druga stopnja je uporabljala štiri motorje RD-108. Glavni oblikovalec motorjev je bil Valentin Gluško iz oblikovalskega biroja OKB-456 (danes NPO Energomaš). Glavna oblikovalca sistema upravljanja sta bila Mihail Rjazanski in Nikolaj Piljugin iz oblikovalskega biroja NII-885 (danes Ruski vesoljski sistemi).
Vojaška različica rakete je nosila eno bojno glavo, ki jo je razvil oblikovalski biro KB-11 (danes Vseruski znanstvenoraziskovalni institut eksperimentalne fizike iz Sarova). Bila je težka 5300–5500 kg s premerom 7,27 m in je nosila 3–5 Mt bojno glavo. Rakete so bile prvič nameščene februarja 1959 na kozmodromu Pleseck.[3] Število nameščenih raket je bilo omejeno z deset: nameščenih je bilo šest do osem raket na Plesecku in ena na Bajkonurju.[4]
Raketo R-7 je danes mogoče videti v Moskvi, Koroljovu, Kalugi, Bajkonurju in Samari.
Glej tudi
[uredi | uredi kodo]Sklici
[uredi | uredi kodo]- ↑ Bora, Champak Jyoti. Missile Systems. Lulu.com. str. 11. ISBN 978-1-329-59323-7.[vir iz samozaložbe]
- ↑ »Boris Chertok: Rockets and People, p. 290« (PDF). Arhivirano iz prvotnega spletišča (PDF) dne 11. maja 2008.
- ↑ »This Week in EUCOM History: February 6–12, 1959«. EUCOM. 6. februar 2012. Arhivirano iz prvotnega spletišča dne 21. septembra 2012. Pridobljeno 8. februarja 2012.
- ↑ »R-7, "Semyorka"«. Arhivirano iz prvotnega spletišča dne 8. julija 2011. Pridobljeno 4. septembra 2008.