Pekingi kacsa (állatfajta)
Pekingi kacsa |
---|
![]() |
Rendszertani besorolás |
|
Hivatkozások |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Pekingi kacsa témájú kategóriát. |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/cd/Amerikanische_Pekingenten_2013_03b.jpg/260px-Amerikanische_Pekingenten_2013_03b.jpg)
A pekingi kacsa a házi kacsa (Anas platyrhynchos domestica) kínai eredetű fajtájának az Amerikai Egyesült Államokban Aylesbury kacsával nemesített változata.
A nagy testű, tejfelfehér vagy világossárga színű, rövid lábú, meredek (közelítően 45°-os) törzstartású pekingi kacsa fő gazdasági jellemzője, hogy a kihizlalásra fogott naposkacsák már 7-8 hetes korukban elérik a 2,8-3,2 kilogrammos vágósúlyt. Kitűnő minőségű, ízletes és lédús húsának köszönhetően elsősorban pecsenyekacsaként értékesíthető. Gazdaságosságához hozzájárul, hogy élősúlyának 71-72%-a tiszta fogyasztási súly (köznyelven színhús). Emellett zsírra is hizlalható, tojástermelése szintén kiváló (200-240 db/év), jó keltethetőségi mutatókkal: anyaállatonként évi 150-170-es egyedszámú kacsaszaporulatot tesz lehetővé.[1]
A pekingi kacsa az 1870-es években jelent meg Európában, Magyarországra a 19. század végén jutott el. Kedvező adottságai ellenére 1947-ben a hazai házikacsa-állománynak – az indiai futókacsával együtt – mindössze 10%-át tette ki. Az agrárpolitikai vezetés az 1950-es évektől ösztönözte a pekingi kacsák minél szélesebb körben való elterjesztését, és az 1980-as évekre az állomány 40%-át már ez a fajta adta.[2] A 20. század második felében történtek kísérletek a hagyományos fehér magyar házi kacsa feljavítására a pekingivel való hibridizáció útján. A 2010-es évekre széles körben elterjedt a pekingi kacsa két magyarországi hibridje, a Hortobágyi és a Szarvasi K 94.[3]
Jegyzetek
[szerkesztés]- ↑ Mezőgazdasági lexikon II. (L–Zs). Főszerk. Sárossy Istvánné. 2. átd. kiad. Budapest: Mezőgazdasági. 1982. 336. o. ISBN 963-230-032-7 ; Kállay Béla: Magyarországon tartott fő baromfifajták és hibridek. Agrárium, XXII. évf. 1–2. sz. (2012) 62–64. o.
- ↑ Mártha Zsuzsánna: Baromfitenyésztésünk helyzete a felszabadulás után. Az MTA Agrártudományok Osztályának Közleményei, XVIII. évf. 3–4. sz. (1960) 373–399. o.; Facsar Imre: A kacsatenyésztés és -egészségügy helyzete. Magyar Állatorvosok Lapja, XXXIX. évf. 7. sz. (1984) 445–446. o.
- ↑ Kállay Béla: Magyarországon tartott fő baromfifajták és hibridek. Agrárium, XXII. évf. 1–2. sz. (2012) 62–64. o.
Irodalom
[szerkesztés]- Janet Kear: Man and Wildfowl. T. & A.D. Poyser, London 1990, ISBN 0-85661-055-0