Besenyők
A besenyők a 8–11. század között a mai Dél-Oroszország területén, majd a magyar honfoglalást követően a mai Ukrajna, Moldova és Kelet-Románia területén erős törzsszövetséget alkotó lovasnomád nép. Többségében köztörök nyelveket beszéltek, de a kangarok révén erős volt köztük a keletiráni elem is. A honfoglalás idején történt besenyő támadások valódisága vagy eredménye vitatott, ugyanis a korszakból származó temetkezések nem mutatták ki a nemek és életkorok aránytalan előfordulását, vagyis nem érték jelentősebb katonai veszteségek a honfoglaló magyarságot, a Kárpát-medencébe érkezés idejében, védekező harcokban. A 10. században egy részük Tonuzoba vezetésével Magyarországon telepedett le és beolvadt a magyarságba.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5b/Khazarfall1.png/350px-Khazarfall1.png)
Nyelvük és eredetük
[szerkesztés]Feltehetőleg a besenyők által használt nyelvek is tükrözték a törzsszövetség sokszínűségét, ugyanúgy mint a honfoglaló magyarság esetében. A legelterjedtebb elmélet szerint nyelvük a kipcsák-török nyelvek közé tartozott, viszont ma már szélesebb teret nyer az az elképzelés, hogy oguz-török nyelvet beszéltek, akárcsak a mai törökországi törökök. Bizonyítottan jelentős volt a kangarok révén a keletiráni szaka típusú nyelvi elem.
Egy másik feltevés (Györffy György,[1] valamint a román Constantin Cihodaru[2]) szerint a besenyő törzsszövetség egy része ugor nyelvet beszélhetett. A Hölbling-elmélet szerint is a besenyők nem csak a magyarok közeli rokonai és örökös szövetségesei voltak, hanem eredetük, történelmük és kultúrájuk is egynek vehető.
A „besenyő” népnév
[szerkesztés]A besenyők saját elnevezése becsenek lehetett, ugyanis ez a név fordul elő a különböző változatokban a korabeli arab, perzsa, bizánci, orosz, magyar stb. forrásokban. (Pl. az orosz nyelvben a Печенег (kiejtése kb. pecsenyeg) változat honosodott meg.)
A besenyő, besnyő alak magyar fejlemény, a legrégibb adat erre az 1086-ból való Beseneu. A magyarországi latin források mesterkélt, tudálékos vagy görögből fordított rontott formákat használnak, olyanokat mint Bisseni, Bessi, Pecinati, Pincennates. A Csíki székely krónikában a besenyők bessus, csangúr és csángó néven szerepelnek.
A név eredetére nézve jelenleg elfogadott elmélet szerint a becsenek népnév az ótörök bajanaq, bajinaq („sógor”) rokonságnévből származik – ez esetben a szövetségbe tömörült törzsek „vérszerződését” jelentheti, azaz jelentése: „a vérszerződők”, „akik rokonságot fogadtak”.
Történetük
[szerkesztés]Kezdetek
[szerkesztés]A besenyő törzsek közül először a kangarokról történik említés, és őket kell tekintenünk a törzsszövetség létrehozóinak is, lévén, hogy folyamatosan őket nevezik a besenyők legvitézebb törzsének (ennek a hipotézisnek azonban ellentmond az a tény, hogy a sztyeppei lovas nomád népeknél általában a meghódított népre száll át a hódító törzs vagy törzsszövetség neve – már ha feltételezzük, hogy a törzsszövetség létrejötte előtt is létezett egy besenyő nép, ennek viszont nincsenek meggyőző bizonyítékai). 692-es adat szerint a kangar törzsek kipcsák törzsekkel élnek együtt a Fekete Irtis és a Szür-Dárja között (azaz a mai Kazahsztán területén). Ez az az időszak, amikorra a besenyő törzsszövetség kialakulása datálható.
A besenyő törzsszövetség
[szerkesztés]Általánosan elfogadott nézet szerint a besenyők első kétségbevonhatatlan említése egy 8. századi, tibeti nyelven fennmaradt jelentésben van. Innen tudjuk, hogy a kipcsakok, kimekek és úzok szomszédságában éltek a nyugat-szibériai füves sztyeppén, és a Volga alsó folyásánál a Kazár Birodalommal voltak határosak.
A 9. század első felében az Aral-tó vidéki oguzok (úzok) a karlukokkal és kimekekkel szövetkezve legyőzik a besenyőket. A besenyők nyugatra menekültek. Egy részük keleten marad az úzok uralma alatt. Ibn Fadlán 922-ben találkozik velük a volgai bolgárokhoz vezető útján.
A 9. század végén a bokharai emír rablóhadjáratot indított az úzok ellen, ez utóbbiak az elszenvedett tetemes anyagi kárt a kazárokkal szövetkezve a besenyők kifosztásával siettek pótolni (894), a besenyők viszont a volgai bolgárokkal szövetkezve 895-ben a magyarok etelközi szálláshelyeit rohanták le, arra kényszerítve a magyarokat, hogy átkeljenek a Kárpátokon. A besenyők így egyre nyugatabbra kerültek, a Dontól egészen a Szeret folyóig és az Al-Dunáig elnyúló területre.
A 10. század folyamán a törzsszövetségi kötelékek fellazultak, a törzsek meglehetősen önállóak lettek, saját szakállukra folytattak portyázó hadjáratokat szomszédaik – Magyarország, a Bizánci Birodalom és a Kijevi Fejedelemség – ellen, akik megerősödése meggátolta egy sztyeppei besenyő birodalom kialakulását.
993-ban a kijevi fejedelmeknek sikerül szolgálatuk alá kényszeríteni a keleti besenyőket. 1036-ban a Kijev ellen küzdő besenyőket döntő vereség érte. 1055-ben pedig az úzok űzték el őket a Dnyeperen túli szállásterületeikről.
![Kök türkök 6-8. századi mongóliai ábrázolása](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6e/Tyurki.jpg/220px-Tyurki.jpg)
Besenyő-magyar őstörténet a Hölbling-elmélet szerint
[szerkesztés]Ellenben a Hölbling-elmélet a források alapján arra jut, hogy a magyarok és besenyők eredete, története, nyelve és kultúrája megegyezik, és igazolhatóan sosem támadták meg egymást, sőt, sokszor szövetségesként harcoltak (főként a görögök ellen) és jelentős kereskedelmi kapcsolatokat tartottak fenn egymással. Miután Hölbling a honfoglalókat egy hódító türk magyar komponensre és egy visszatérő onogur-bolgár komponensre tagolja, mely egymással vérszövetséget kötött (azonos etnikumok vérszövetségének ugyanis nincs értelme), a két nép eltérő őstörténettel is bír.
A türk utódnépeknek minősülő magyar-besenyő szövetség valóban a többi keleti türk utódnép - az oguz-karluk-kimek szövetség - nyomására kel át a Volgán és húzódik a délnyugati kazár területekre. A besenyők az Urál-folyó felől, a magyarok a Belaja-folyó felől közelítik meg ugyanazt a kazár fennhatóság alatt álló területet, a besenyők előbb, a magyarok később érik el. A szóban forgó területet az a nép ellenőrzi, mely a Kárpát-medencéből származik, de ekkor a kazárok vazallusaként az itt élő szláv lakosság felett regnál, s mely a magyar honfoglalók visszatérő komponense lesz. Ezt a néprészt tartják onogur-bolgár eredetűnek és késő avarnak, illetve nevezi a görög forrás szavorti aszfalinak, s ennek vezetőit vajdáknak, melyek közül a legelőkelőbb és első vajda a lebedi vajda (hibásan Levedi törzsfő), aki egy Kijev alatti, Lebednek nevezett vazallus tartomány ura volt.
A fent nevezett népet először a besenyők verik meg, amitől a hungárus nép egyik része a Kaukázusba távozik. Majd a maradékot a magyarok verik meg, mikor azok Kijev segítségére sietnek. A vereség hatására (fekete kun) maradékuk behódol a magyaroknak és Hungária elfoglalására buzdítja őket, amivel megkezdődik a magyar honfoglalás, illetve befejeződik a "besenyő honfoglalás", hiszen ők a hungárusok kazáriai tartományait veszik birtokba hosszú időre.
A besenyők harcai Magyarország és Bizánc ellen
[szerkesztés]A bizánciak 1027-ben visszavertek egy jelentős besenyő támadást. Ekkor már 13 törzsből álltak és kettős fejedelemség alatt éltek a besenyők. Főfejedelmük Tirek, fővezérük Kegen. Az 1048-as úz támadások miatt a két fejedelem összetűzésbe került.[3] Tirek ellen fellázadt két törzs, az ekkor először említett Belermanisz és a Pagumanisz, akik Kegen vezetésével bebocsátást kértek a bizánci birodalomba. IX. Kónsztantinosz bizánci császár a fővárosba hívatta Kegent és patrikiosz címet adományozott neki. A besenyőket megkeresztelték és a Dunánál határőrökként telepítették le őket. Tirek 1048-1049 telén nagy sereggel tört be a birodalomba, de egy járvány miatt kénytelen volt letenni a fegyvert a császár előtt. Őt is megkeresztelték, és az ő besenyőit Szófia, Nis és Szkopje térségében telepítették le. Állítólag a bulgáriai sop népcsoportban élnek mai leszármazottaik.
1059-ben egy nagyobb besenyő csoport kelt át a befagyott Dunán, bizánci történetírók szerint „az egész besenyő nép”. A Bizánciak megosztották őket, egyesekkel megegyeztek, csak egy Szelte nevű vezér harcolt, akit legyőztek. I. Endre magyar király is benyomult bizánci területre a besenyőkkel szövetségben, amivel sikerült elhárítania a magyarországi besenyő honfoglalást, de hamar békét kötött, és visszafordult. A besenyőket a bizánciak legyőzték, és a dunai határtartományban telepítették le.
1068 körül a krónikák szerint a „kunok” betörtek Magyarországra. Egyes vélemények szerint ezek az úzok voltak, mások „Gyula kun vezér” nevéből a besenyő Jula törzsre gondoltak, de talán egy vegyes nomád csapatról van szó, miután az úzok is végzetes vereséget szenvedtek néhány évvel azelőtt Bizánctól. Géza és László herceg Kerlésnél szétverték a behatolókat.
1071-ben Nándorfehérvár felől – nyilván a bizánci határvédelemre beosztott – besenyők törtek be a Szerémségbe. Salamon magyar király és Géza herceg erre megostromolták Nándorfehérvárt, aminek védői, bolgárok és görögök a besenyőket hívták segítségül, akiket azonban a magyarok tőrbe csaltak, és levágtak.
Ezután fokozódott keletről az úzok nyomása, 1071-ben a maradék besenyők elveszítették a mai romániai Moldvát. A besenyők egyre gyakrabban törnek be a Bizánci Birodalomba, a határvédő besenyők pedig megbízhatatlanokká váltak. 1074-ben azért lázadtak fel, mert a bizánciak beszüntették számukra a zsold fizetését. A felkelés leverésére Nesztor bizánci kormányzót küldték, aki azonban megegyezett a besenyőkkel, a határőr parancsnokokkal és Drisztra (Szilisztra) polgáraival, és a felkelés élére állt. Elindultak Bizánc felé, de viszály támadt közöttük, és a besenyők pusztítva vonultak vissza Thrákián és Makedónián keresztül.
I. Alexiosz bizánci császár is hosszú háborút vívott a betörő besenyőkkel. 1087-ben maga is nehezen tudott elmenekülni, amikor a Drisztra mellett vívott csatában vereséget szenvedett. Ebben a csatában az ő oldalán is harcoltak nomád segédcsapatok, valószínűleg besenyők és kunok. A győztes besenyőknek is voltak kun szövetségesei, akik azonban elkéstek a csatából, s mikor megérkeztek, a hatalmas zsákmány miatt a besenyőkre támadtak, és legyőzték őket. Egy ideig körülzárva fogva tartották őket, de végül élelmiszerhiány miatt eltávoztak. Ezután a besenyők átkeltek a Balkán-hegységen, és fosztogattak, kisebb csatákat vívtak a bizánciakkal, váltakozó szerencsével, de a bizánciak nem tudták ekkor megtörni a besenyőket. 1091-ben a besenyők már Konstantinápoly falai alatt voltak, amit a tengerről a szmirnai emír is támadott. A bizánciak ekkor megnyerték szövetségesül a Balkánon portyázó kunokat, akikkel egyesülve Lebunionnál döntő győzelmet arattak a besenyők felett. A foglyokat lemészárolták, a túlélőket a Vardar folyó mentén telepítették le.
A már önállóságukat vesztett besenyők utoljára 1122-ben lázadtak fel, amikor II. János bizánci császár végleg leverte őket. Bizáncban ezt a győzelmet olyan jelentőségűnek tartották, hogy később is rendszeresen megünnepelték.
Letelepedésük Magyarországon
[szerkesztés]Anonymus hét „kun vezérének” besenyő elmélete
[szerkesztés]884-ben a magyarok Álmos vezetésével oroszországi hadjáratra indulnak, sértetlenül eljutnak Kijev közelébe. A kijevi vezér, aki korábban „adót fizetett” Attila, azaz Álmos nemzetségének, segítségül hívja a "kunokat", akik hét vezérük vezetésével az oroszok segítségére sietnek. Az oroszok és "kunok" elveszítik a csatát, beszorulnak Kijev várába. A sikeres oroszországi hadjárat után Álmos megostromolja Kijevet, az oroszok behódolnak. A harcban részt vevő „kunok” és családjaik, valamint oroszok is csatlakoznak Álmoshoz.
A többségi nézet szerint kabarok csatlakoztak Kijev alatt, viszont jó pár kutató szerint a kun név a besenyő törzsszövetséghez tartozó csoportokat, pontosabban kangarokat takar, pl.: "Kijev – a 10. század első felében még Sambatas – városához (...) a három kangar-besenyő törzs és a hozzájuk csatlakoztatott baskír (magyar) sereg érkezhetett hódító szándékkal, de Álmossal szemben alul maradtak, ezért a vezetése alá helyezték magukat, és fia, Árpád nagyfejedelem vezetése alatt egymással szövetséget kötve létrehozták az új Nyugati Türk Birodalmat".[4][3] Érveik:
- a XI-XII. században elsősorban a besenyőket emlegetik kun néven, még a Cserhalmi csata esetében is. Ennek oka abban keresendő, hogy a besenyő törzsszövetségben kipcsák törökök, azaz kunok is voltak.
- A hét kun vezér neve közül három, de inkább négy a besenyőkhöz köthető:
- Alaptolma (Uluptulma) apja Ketel. A -tolma egyértelműen a tolmács, talmács törzsre utal, a Ketel és az Alap tipikus besenyő név[5][4] , a Fejér vármegyei Alap település pedig besenyő alapítású
- Vajta: tipikus besenyő személynév, mind Györffy György,[6] mind Pálóczi Horváth szerint. A felvidéki Valtasúr település /Súr község/ neve alapján arra következtethetünk, hogy a súr kangar törzshöz tartozott, habár Györffy szerint a „Súr helyneveink és személyneveink idevonása még nem egészen világos” (i. m. 440) , annak ellenére, hogy a Súr helynevek mind a Pozsony vidéki besenyő tömbben találhatóak. Fejér-megyében található Vajta (település) is.
- Örsúr (a VIII. fejezetben Ursuur, a X. fejezetben Ursuuru) apja Ócsád. A -súr egyértelműen a súr kangar törzsre utal, az Örs-úrként való megfejtés azért elfogadhatatlan, mert az úr méltóságnév az összes vezérre illik, és érthetetlen lenne, ha csak Örsúrnál szerepelne.
- Edömén (Edumen, a XVII. fejezetben Edumer). Kézai szerint a két testvér, Edu és Edumer közül csupán az egyik költözött be a Kárpát-medencébe. Veress Endre a moldvai Edumeresti falu nevében találja meg a nemzetség nyomait, és kunnak vagy besenyőnek, semmi esetre sem kabarnak minősíti azt.[7] [5][halott link]
A többi három „kun” vezér neve Anonymusnál:
- Ed
- Et
- Böngér
A Gesta Hungarorum szerint 931-ben Zoltán (Zolta) vezér, Árpád unokája besenyőket telepít az Őrségbe, határőrzési célra: "kitűzte Magyarország határait: (…) a németek felé pedig egészen Göncöl hídjáig. Hogy a legutóbbi vidéken várat emeljenek, az oroszok feladatául szabta, akik a nagyapjával, Álmos vezérrel Pannóniába jöttek. Ugyanezen a határon, a Mosony nevű fertőn túl nem kevés besenyőt is letelepített országának védelmére."
Talmácsok betelepülése
[szerkesztés]Az augsburgi csata utáni időszakban Taksony fejedelem uralkodása alatt jelentősebb besenyő népesség telepedett le Magyarországon. Anonymus szerint Taksony fejedelem „a kunok földjéről” hozott feleséget (azaz valójában besenyő földről, hiszen a kunok akkor még nem laktak Európában), ekkor jön be Tonuzoba vezetésével a Talmács törzshöz tartozó csoport. Tonuzoba Heves vármegye tiszántúli részén, a mai Abádszalók környékén kapott szállásbirtokot, központi szálláshelye Tomajmonostora környékén lehetett, itt volt ugyanis az Árpád-korban a tőle leszármazott Tomaj nemzetség családi központja. Toponímiai kutatások alapján feltételezik, hogy a Tonuzoba vezetésével bejött talmács törzset három felé osztották, feladatuk egy határvédő-gyűrű létrehozása volt. Feltehetően ennek a három törzsrésznek a nyomát őrzi:
- a történelmi Közép-Stájerország déli részén (a Mura-kanyarban, Graz-tól kb. 30 km-re délre) Tillmitsch,
- Dél-Morvaországban (a Morva-szorosban) Tlumačov (ejtése kb. Tlumácsov),
- Dél-Erdélyben (a Vöröstoronyi-szorosnál) Nagytalmács (románul Tălmaciu, németül Talmesch).
Kisebb betelepülések
[szerkesztés]Géza fejedelem és I. István idején újabb kisebb besenyő csoportok érkeztek, akiket szétszórva, az ispáni várak környékén telepíthettek le. Ezekre utalnak az elszórt Besenyő, Besnyő, Beseny, illetve a besenyő törzsek nevét őrző helynevek: Tulmacs→Tolmács, Külbej, Csur, Erdim→Értem, Baj (egy részük). Később egy-egy falu kaphatott Besenyő nevű és származású birtokosáról is ilyen nevet.
1051-ben a besenyők a betörő III. Henrik német-római császár seregét Fejér vármegyében támadták. 1074-ben a nyugati határszélen lakó, Fertő- és Rába-vidéki besenyők vonultak Salamon király ellen, s I. Gézától ezért szabadságjogokat kértek.
1116-ban és 1146-ban a királyi sereg elővédje főként székelyekből és besenyőkből állt. A besenyők a források szerint II. István idején jelentős szerepet játszottak a királyi udvarban, ők adták a király kíséretét, és valószínűleg jelentős szerepet játszottak abban, hogy 1127-ben háború tört ki Magyarország és Bizánc között.
A besenyők a királyi birtokokon szétszórva, kollektív szabadságot élveztek – amivel adó- és vámkedvezmények jártak – saját ispánjuk, a besenyő ispán vezetése alatt. A nádor hívására kötelesek voltak hadba vonulni. Az ispán 1347-ben Besenyő Gergely volt. Nagy Lajos 1352-ben szüntette meg a besnyő ispánságot, ekkor a Fejér vármegyei nemes besenyőket felvette az országos nemesek közé, a többiek közrendűek lettek, akik közül már sokan korábban lesüllyedtek a szolgasorba.
Letelepedésük más államok területén
[szerkesztés]Az egyik törzsfőnök, Tirek vezetésével a besenyők egy része 1048-1049 telén betört a Bizánci Birodalomba, de egy járvány miatt kénytelen voltak letenni a fegyvert a császár előtt. Megkeresztelték és letelepítették őket Szófia, Nis és Szkopje térségében. Ugyanide kunok települtek le utóbb, akiknek nevét Kumanovo macedóniai város őrzi. Állítólag a bulgáriai sop népcsoportban élnek mai leszármazottaik. Az 1059-es besenyő támadás után a legyőzöttek a dunai határtartományban kaptak lakóhelyet. Az 1091-ben a Lebunionnál vívott csatában a bizánciak döntő győzelmet arattak a besenyők felett. A túlélőket a Vardar folyó mentén telepítették le.
Besenyő szigetek számos helyen maradtak fenn a kelet-európai térségben a kunok, vagy a szlávok között, valamint a mai Törökország területén és környékén. Havasalföldön és a Prut mentén élő besenyők a 13. századtól a kunokkal és más néptöredékekkel együtt a románokba is beolvadtak.[8] [9] [10] [11][12]
A besenyő törzsek
[szerkesztés]Bíborbanszületett Konstantin császár A birodalom kormányzásáról című művében háromszor is megadja Besenyőország („Pacinakia”) felosztását és vezetőit is. A leírásból kiderül, hogy a tartományok igazából törzseknek felelnek meg, hisz ugyanazok a tartományok jelennek meg, két különböző földrajzi helyen. A törzsszövetség nyolc törzsből állt, ugyanannyi fejedelem vezetése alatt. A törzsek nevéről Németh Gyula állapította meg, hogy azok egy lószínnév és egy méltóságnév összekapcsolásából állnak. Györffy György módosította Németh Gyula elképzelését, és a besenyő törzsneveket úgy magyarázta, hogy az összetett név első fele az adott törzs lófarkas zászlaját jelentette a második tag pedig méltóságnévből származik. Rekonstruálta továbbá a besenyő törzsek szállásterületét a császár leírása alapján, amiből nyugatról nézve csak az első négy, Dnyeszteren inneni törzs helyét írja le pontosan a császár:
- jazi-kapan ('barna kapan'): az Al-Dunától északra
- kabuksin-jula ('fahéjszínű jula'): a Szeret és a Prut mentén – kangar törzs, a gyula méltóságnévvel szokták azonosítani
- javdi-erdim ('fénylő erdim'): a Dnyeszter és a Bug mentén – a rangban első(?) kangar törzs
- kara-baj ('fekete baj'): a Dnyeper partján – ld. bej/bég méltóságnév
- küercsi-csur ('kékesszürke csur'): az Azovi-tenger mellett (?) – a rangban második(?) kangar törzs
- szuru-külbej ('szürke külbej'): a Dnyeper balparti mellékfolyói mellett (?)
- boro-tulmacs ('sötétszürke tulmacs'): a Don és Volga között (?) – mai magyar alakja a tolmács vagy talmácsok
- bula-csuban ('tarka csuban'): Donyec vidéke (?)
Rekonstrukciójával kapcsolatban komoly kritikát fogalmaztak meg újabban, a törzsi hierarchia, a nyelvészeti koncepció és a forráskritika, valamint a földrajzi lokalizáció együttes figyelembe vételével.[13] A kapan volt a legnyugatibb törzs, tagjai gyakran betörtek Magyarországra. A császár szerint vezetőjük 894 körül „Giazi” volt.
A jula törzs nevét a magyar gyula méltóságnévvel szokták azonosítani. Tagjai szintén gyakran betörtek Magyarországra. A császár szerint vezérük 894 körül „Kourkotai” volt.
Az erdim törzs szállásterületén a Dnyeszter mentén hat elhagyott erődítmény is a besenyők birtokában volt, ezek viselték a kataj 'erődítmény' nevet (például Kraknakataj 'Őrző-vár', Szakakataj 'Cölöp-vár'), azaz valószínűleg az erdim törzs volt a vezértörzs ebben az időben, a legjobban védett területen. A 9. század végén Bajcsa fejedelem volt a főnökük, aki a besenyőket a Volgától nyugatra vezette és ő irányította a magyarok elleni hadműveleteket. A 10. század közepén a császár szerint Jabdi volt a vezérük.
A baj törzs neve a bej/bég méltóságnévvel azonosítható. A császár szerint vezérük 894 körül "Kaidoum" volt. Ez a törzs keserítette meg a Bizánccal a Dnyeperen kereskedő orosz-varég hajósok életét, akiknek a zuhatagoknál a hajókat a parton kellett vontatniuk.
A csur törzs neve a türk csor méltóságnévvel azonosítható. A császár szerint vezérük 894 körül "Konel", 950 körül "Kouartzi" volt. Ők voltak legközelebb Bizánc krími területeihez és valószínűleg hasznot húztak a kereskedelmi utakból és kapcsolatokból.
A külbej törzs nevében a türk kül és a bég méltóságnév azonosítható. A császár szerint vezérük 894 körül "Ipa", 950 körül "Syrou" volt.
A tulmacs törzs nevének mai magyar alakja a tolmács. A császár szerint vezérük 894 körül "Boro (Bula)" volt.
A csuban törzs nevében a türk csopan méltóságnévvel azonosítható. A császár szerint vezérük 894 körül "Bata (Vata)" volt.
A méltóságnév az illető törzs vezetőjének címe volt – kivéve a vezető erdim törzset –, a lószínnév viszont valószínűleg nem azt jelentette, hogy az egész törzs ilyen színű lovon ült, mert ennek súlyos tenyésztési akadálya lett volna. Talán a vezér és kíséretének lovai, vagy inkább csak a (lófarkas) zászló volt ilyen színű. A császár szerint a besenyők a 8 tartományt 40 kisebb részre osztották, ami azt jelentheti, hogy 40 nemzetségük volt, ami segíthet megbecsülni a magyar nemzetségek számát is. A 11. század közepére ez a törzsi rendszer átalakult, már 13 törzset említenek a források.
Anonymus Gesta Hungaroruma szerint 884-ben a magyarok Álmos vezetésével oroszországi hadjáratra indulnak, sértetlenül eljutnak Kijev közelébe. A kijevi vezér, aki korábban "adót fizetett" Attila, azaz Álmos nemzetségének, segítségül hívja a kunokat, azaz besenyőket, akik hét vezérük vezetésével az oroszok segítségére sietnek. A hét besenyő vezér: Ed, Edömén, Et, Böngér, Örsúr apja Ócsád, Vajta, Alaptolma apja Ketel. Az egyik probléma a hetes szám, nyilván a hétmagyar ihlette. A másik, hogy csak egy törzsnév stimmel, a tolmács – Örsúr az Örs-úr, Anonymusnál Ursuuru, ami nem lehet Ur-suuru, csak Ursu-uru, aki kabar vezér volt. Itt a későbbi betelepedés megideologizálásáról, és bizonyos már magyarrá lett nemzetségek ősei számára gyártott dicső múltról lehet szó.
Besenyő települések
[szerkesztés]A Gesta Hungarorum szerint
[szerkesztés]- 900 körül: a Kijev alatt csatlakozott besenyők (cumanok) is kapnak szállásterületet, a következőképpen (a Gesta Hungarorum szerint):
- Ed és Edömén vezérek nemzetségeinek egy része Zemplén vármegye alsó részén, a Takta vizénél és a Hegyalján telepednek le, „mely földeket maradékaik isten kegyelmének segélyével mind mostanig (11. század) birniok érdemlették”; e nemzetségek másik része Heves vármegye területén szállott meg (hol aztán a besenyő Pata – akitől Aba Sámuel király származott – egy várat épített)
- Et és atyja, Ond tagja annak a követségnek, melyet Árpád Zalán fejedelemhez küldött, a hagyomány szerint 12 fehér ló, 12 teve, 12 kún gyermek, és a fejedelemnének 12 ruthen leány, 12 hölgymenyét, 12 nyusztbőr, és 12 aranyos köntösből álló ajándékkal. Zalán futása után
- Ond megkapja a Tiszától a Bócsa mocsárig és a Körtvélytótól az Alpár homokjáig terjedő földet.
- Ete megkapja a Szentes és Csongrád közötti területet, ahol az apja földjén megszállott (feltehetően kijevi) szlávokat szervezi meg. Baranya elfoglalása után, Árpád a terület vezérévé Etét nevezi ki, aki nemzetsége egy részével ott telepszik le.
- Ete fia, Ödö a Duna mellett telepszik meg számtalan néppel, és székhelyül Székső (ma Szekcső) várát építi.
- Böngér a Tapolca vizétől a Sajó vizéig terjedő területen települt le (Miskolc, Diósgyőr).
- Böngér fia, Bors vezér, a lengyelek földje felé épít határvédő gátakat, egészen a Tátra hegyig, majd felépíti Borsod várát. Később Bors e területeket és apja területeit egy vármegyévé egyesítette.
- Ócsád. A Nyárád vize mellett, a mai Kács falu vidékén nemzetségével nagy kiterjedésű földön letelepszik.
- Vajta: a begei (ma Béga) részeken, a Temes vize felé megveri a helyi Glád uralkodót ("ki nagy számú kun, bolgár és oláh csapatokat vezérelt") ezért megkapja "Torhus" földjét (a mai Torontálban). Később Vajta, nemzetsége egy másik részével a Sárvíz mellékén (Fejér vármegye és Tolna vármegye) "nagy sokasággal" letelepszik (ma létezik Vajta falu Fejér vármegyében).
- Ketel: nemzetsége egyik részével a Sátorhalomtól Tolcsva vizéig terjedő földön, másik részével a Duna mellett, hol abba a Vág vize szakad települ le. A Vág mellett fia, Alap-tolma felépíti Komárom várát, ahol később Ketel és fia „pogány módon eltemettetett.”
Nagyobb besenyő településcsoportok
[szerkesztés]A különböző időpontokban beköltözött és az ország különböző részein csoportosan vagy szétszórtan letelepített besenyők az Árpád-kor folyamán nem értek el egységes szervezetet. Korai csoportjaikat az államszervezés idején széttelepítették, mint a törzsi katonaságot vagy a többi csatlakozott népet. Többé-kevésbé egybefüggő, nagyobb besenyő településcsoportok a következő vízjárta, mocsaras vidékeken rajzolódnak ki:
- a Rába alsó folyása és a Marcal mente
- a Sárvíz vidéke és a Sárköz
- a Közép-Tisza-vidék és a Bükkalja
- a Körösök mocsárvilága, a Sárrét
- a Maros torkolatától délre, a Harangod folyócska mentén
(ez utóbbi bekezdés Pálóczi Horváth András: Asszimiláció és továbbélő hagyományok a középkori Magyarországon. A keleti népek példája című műve alapján készült [6])
- Fejér vármegye: Velencei-tó és a Duna közötti részén (Fácános, Besnyő, Iváncsa, Velence)
Erdélyben a következő nagyobb besenyő csoportok léteztek:
- Nagyszeben-Fogaras környéke ("silva blacorum et bissenorum"
- Barcaság ("magyar és besenyő határőrök")
- Háromszék (Kovászna megye):
- Erdővidéken (Barót, Bibarcfalva stb.)
- Kézdiszék felső részén, az ún. Szentföldön
- Sepsiszék és Orbaiszék határán (Uzon, Sepsibesenyő)
- Kászonszék (Hargita megye)
- Beszterce-Naszód megye (a Nagyszamos és a Sajó mentén)
Észrevehető, hogy a besenyők több esetben is erdős területeken települnek le, ahol makkoltató állattartással foglalkoztak:
- A "blakok és bissenusok erdeje" (Silva Blacorum et Bissenorum) a mai romániai Szeben megyében
- "Besenyő erdő" Zhabokrich (Zabokrics) közelében, a mai Ukrajna Vinica tartományában
- "Besenyő" (Pecenižeć) erdő a Rosava folyó partján, a mai Lengyelország területén, ahol Bruno de Querfurt hittérítő szerint 1007-ben "sátorváros" áll
- "Besenyők erdeje" (Silva Pieczyngarum), a mai Délkelet-Lengyelországban
- Erdélyben a besenyő eredetű földrajzi nevek legnagyobb koncentrációja a Hargita megye és Kovászna megye határán fekvő Erdővidéken található: Barolt>Barót, Baj-Bars>Bibarcfalva, Uzonka (bérc), Uzon (bükke), Galat (vize), Estepe-Tepe, Tekse, Beserét, Bese árka, Besenyő-dombja, Besenyő-pataka.[14]
- 1218-ban "erdei emberek"-nek nevezik a bakonyi besenyőket is, akik megtagadják a dézsmaleadási kötelezettséget, és maguk emelnek inkább kápolnákat és templomokat, főképpen Szent László tiszteletére.[15]
Besenyő személynevek
[szerkesztés]Besenyő személynevek a 13-14. századi magyar oklevélanyagban
[szerkesztés]A 13-14. századi oklevélanyagból megállapítható, hogy a besenyők még a középkor e kései századaiban is rendkívül gyakran viseltek nem keresztény neveket. Ebből megállapítható, hogy a többi Magyarországon élő nem magyar néphez képest feltűnően sokáig nem tértek át a keresztény hitre.
Az oklevélanyag a következő személyneveket említi: Aba, Bátor, Becsenek, Beke, Bicskele, Bodon, Csenkeü, Csete, Csobzó, Csutor, Gepse, Ilbeg, Inabur, Ipocs, Ite, Itemer, Jeke, Joka, Kajdán, Kocsobur, Koncs, Monka, Noter, Omp, Örkénd, Senk, Sul, Taba, Teber, Tege, Tekme, Tenk, Tiván, Tudbej.[16]
A besenyők vallása
[szerkesztés]A török nyelvű beszélő besenyő törzsek esetében pogány[forrás?] vallásokkal számolhatunk, amit az is megerősít, hogy egyes erdélyi besenyő telepeket a betelepülő szászok több esetben is Heidendorfnak (Pogányfalu) hívnak.
A kangar-besenyő törzsek esetében nem kizárt, hogy a nesztoriánus kereszténység továbbélésével számolhatunk a 6. század után is, amikor Huszrau Anósírván perzsa király adott róluk tájékoztatást. A nesztorianizmus a Kazár Birodalomtól a mongol kánok udvaráig megtalálható volt. A kangarok kereszténysége a 9–12. században is valószínűsíthető, hisz nem tudunk példát arra, hogy egy keresztény hagyományokkal rendelkező nép visszatért volna a pogánysághoz. Mi több, egy 13. századi per jegyzőkönyvéből kiderül, hogy egy besenyő mágus "pogány keresztelést" végez, ami jelenlegi ismereteink szerint nesztoriánus szertartásra utalhat: "a tanú felsorolja a pogány keresztelést … keresztény ifjakat is megkeresztelt a régi szokások szerint ... a régiek szertartásait végzi"[17] Feltehetően a római katolikus vallás és a "nesztoriánus pogányság" jóideig együttesen van jelen a besenyőknél, amit az is mutat, hogy egy másik, 1218-as perben a bakonyi besenyők eléggé öntörvényű vallásgyakorlattal rendelkeznek: megtagadják a dézsmaleadási kötelezettséget, és maguk emelnek inkább kápolnákat és templomokat, főképpen Szent László tiszteletére.[18] Lehetséges, hogy a római katolikus vallás szervesen ráépült a tűzimádó (zoroasztriánus) elemeket hordozó nesztorianizmusra, talán ez lehet a magyarázata annak is, hogy egyes besenyő vidékeken, például azon besenyőknél, akik a székelyek előtt/ a székelyekkel egyidőben foglalták el Kézdiszék felső részét, az ún. „Szentföldet” (például Karatna, Volál, Peselnek, Kézdiszentlélek, Polyán/Kézdiszentkereszt, Szentjános, Esztelnek, Kézdiszárazpatak) a római katolikus egyházon kívül egyetlen más vallási irányzat sem tudott gyökeret ereszteni (és talán ez a magyarázata a moldvai magyarok /csángók/ mély katolicizmusának is).
"A Kárpát-medencében kimutatható nagy számú besenyő helynévhez és településhelyhez képest a pogány hitvilág és temetkezési szokások továbbélése csak viszonylag kevés helyen és rövid ideig adatolható. A régészeti adatok azt mutatják, hogy a steppei hagyományoknak ez a része csak két-három nemzedéken keresztül maradt fenn."[19]
A Havasalföldön élt besenyők között jelen volt az iszlám vallás is.
Jegyzetek
[szerkesztés]- ↑ Magyar néprajzi lexikon I. (A–E). Főszerk. Ortutay Gyula. Budapest: Akadémiai. 1977. 265. o. ISBN 963-05-1286-6
- ↑ Cihodaru, Constantin. Informatii despre pecenegi din opera lui Constantin Porphirogenetos, Analele Stiintifice ale Universitatii Al. I. Cuza din Iasi (ASUI), Ist. 20 (1974) 17-30
- ↑ Magyarország története, Előzmények és magyar történet 1242-ig, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1984, ISBN 963-05-3561-0
- ↑ Puskás-Kolozsvári Frederic: Türkök a 10. századi Kárpát-medencében
- ↑ Pálóczi Horváth András: Asszimiláció és továbbélő hagyományok a középkori Magyarországon. A keleti népek példája
- ↑ Györffy György: Besenyők és magyarok. In: Kőrösi Csoma- Archivum, Leiden 1967, 491. old.
- ↑ Veress Endre: Moldvai csángók származása és neve. Erdélyi Múzeum - 1934. Új folyam 5. (39.) kötet 1-6. sz.
- ↑ ATLAS NATIONAL JOURNAL OF SOCIAL SCIENCES ISSN 2602-4128 TWO FRIEND PEOPLE IN THE NORTH OF THE BLACK SEA: ON THE RELATIONS OF THE PECHENEKS AND THE KUMAN-KIPCHAKS
- ↑ T.R. FIRAT UNIVERSITY INSTITUTE OF SOCIAL SCIENCES DEPARTMENT OF HISTORY THE RELATIONS OF PEÇENEK AND KIPÇAKS WITH THE BYZANTINE STATE MASTER'S THESIS
- ↑ Pechenegs
- ↑ Pechenegs
- ↑ A Pecheneg Beg in Western Anatolia: Kızıl Beg
- ↑ Kovács Attila: A 10. századi besenyő törzsszervezet és szállásterület problémáinak újragondolása. In: A Dontól a Dunáig, az avaroktól az Arany Hordáig. Belvedere Meridionale 2011/4. 34-57.
- ↑ [1], [2] Archiválva 2005. március 17-i dátummal a Wayback Machine-ben
- ↑ Fehér Mátyás Jenő: Középkori magyar inkvizíció, Gede testvérek, 1999.
- ↑ Vö. Kristó Gyula:Nem magyar népek a középkori Magyarországon. Budapest, 2003. 76-77.
- ↑ Jegyzőkönyv a bessenyő Mocha mágus ügyéről Szentgálott, Kassai kódex, in: Fehér Mátyás Jenő: Középkori magyar inkvizíció, reprint kiadás, Gede testvérek, 1999.
- ↑ i. m.
- ↑ Pálóczi Horváth András cikke. [2007. szeptember 28-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2006. május 21.)
Források
[szerkesztés]- Pálóczi Horváth András: Besenyők, úzok, kunok – Magyarrá lett keleti népek (Panoráma 1988) ISBN 963-243-353-X
További információk
[szerkesztés]- Vásáry István: A régi belső-Ázsia története
- Pálóczi Horváth András: Asszimiláció és továbbélő hagyomány a középkori Magyarországon
- Besenyő sírokat találtak a Fekete-tengernél (index.hu)