Aral-tó
Aral-tó | |
![]() | |
Az Aral-tó 1989-ben és 2014-ben műholdas felvételen | |
Ország(ok) | |
Hely | Közép-Ázsia Kazahsztán, Üzbegisztán |
Vízgyűjtő terület | 690 000 km2 |
Elsődleges források | Amu-darja, Szir-darja |
Elsődleges lefolyások | – |
Hosszúság | 428 km |
Szélesség | 284 km |
Felszíni terület | 68 900 km² (1960) 17 160 km² (2004, három tó) km2 |
Átlagos mélység | 16 m (1960) m |
Legnagyobb mélység |
|
Víztérfogat | 1083 km³ (1960) 113 km³ (2003) km3 |
Part hossza | 3000 km (1960) km |
Tszf. magasság | 53,4 m (1960) 31 m (2003) m |
Szigetek | Újjászületés-sziget |
Települések | – |
Elhelyezkedése | |
![]() | |
![]() | |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Aral-tó témájú médiaállományokat. | |
Sablon • Wikidata • Segítség |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c9/Aral_Sea_watershed_hu.png/263px-Aral_Sea_watershed_hu.png)
Az Aral-tó (kazakul Арал теңізі / Aral tengizi, üzbégül Orol dengizi, oroszul: Ара́льское море [Aralszkoje more]) Kazahsztán és Üzbegisztán határvidékén, a Kaszpi-tengertől keletre, a Turáni-alföldön elhelyezkedő lefolyástalan sóstó. 1960-ban még a Föld negyedik legnagyobb tava, ma már alig maradt belőle valami.
A tavat tápláló folyók, az Amu-darja és a Szir-darja vizének öntözésre való felhasználása, valamint mikroklimatikus változások következtében az 1960-as évektől a tó vízszintje jelentősen csökkent. 1997-re az Aral-tó az eredeti méretének 10%-ára csökkent, és négy kisebb tóra szakadt.
Napjainkra egyik folyó sem éri el a folyamatosan pusztuló Aral-tavat. A NASA által 2014 augusztusában készített műholdas felvételei alapján – a modern történelem során először – az egykori hatalmas tó keleti része teljesen kiszáradt.[1] Ezt a területet ma Aralkum-sivatagnak hívják.
Földrajz
[szerkesztés]Az Aral-tó Kazahsztán és Üzbegisztán határvidékén, a Turáni-alföldön fekszik. Nyugatról a sivatagos Usztyurt-fennsík (Uszt-jurt) 200 méteres magasságba törő szirtjei, keletről a Kizil-kum sivatagos vidéke (és ennek északnyugati része, a Golodnaja-sztyepp) határolja. Északon, a Szir-darja deltájánál a tótól elkülönült, de azzal összeköttetésben állt a Kis-Aral-tó. Az 1960-as évekig délről az Amu-darja, északkeletről a Szir-darja táplálta (56 km³/év), ami a csapadékmennyiséggel (9 km³/év) kiegészülve pótolta a tó hatalmas párolgási veszteségét (65 km³/év). A régió éghajlata kontinentális, a júliusi középhőmérséklet 25-26 °C, a februári –2-2 °C, az évi csapadékmennyiség 110-150 milliméter. Az 1960-ban 68 900 km² kiterjedésű, északkelet–délnyugati tengelyű tó hossza 492, legnagyobb szélessége 290 kilométer volt, délen és keleten öblökkel tagolt partvonalának hossza pedig elérte a 3000 kilométert. Átlagos mélysége 16 méter volt, de legmélyebb pontján elérte a 63 métert. A tavon több mint 1100 kisebb-nagyobb, összterületüket tekintve 2200 km²-nyi sziget volt. Az Aral-tó vizének sókoncentrációja az 1960-as 9,6-10,3‰-ről 27-30‰-re emelkedett.[2]
Geológia
[szerkesztés]Földtörténetileg az Aral-tó medencéje a Tethys-óceán, illetve az abból lefűződött, a pliocén végéig létező Paratethys-tenger maradványa a Fekete-tengerrel és a Kaszpi-tengerrel együtt.
A késő neogénben tektonikus törésvonal alakult ki az Aral-tó helyén, de az ennek mentén keletkezett mélyedés még a pleisztocén végén is száraz medence volt. A későbbi földtörténeti korokban a Szir-darja töltötte fel a süllyedéket, s az alapvetően száraz időszakban kialakult egy a maival nagyjából megegyező területű tó. A holocénben drasztikusan megváltozott a korábban a Kaszpi-tengert tápláló Amu-darja folyása, s vizét immár a leendő Aral-tóba vezette. A klimatikus változások is melegebb, csapadékosabb éghajlatot eredményeztek, s az Aral-tó elérte a 20. században ismert kiterjedése kétszeresét, területe meghaladta a 150 ezer km²-t, a vízfelszín tengerszint feletti magassága elérte a 75-80 métert. Az i. e. 4. évezredben az éghajlati viszonyok ismét szárazabbra fordultak, s a tó mintegy 30 méternyit apadt, majd az i. e. 1. évezredre lassan a 31-35 méteres tengerszint feletti magasságig, azaz nagyjából napjainkbeli kiterjedésére apadt, de a vízfelszín csökkenése ezt követően sem állt meg. Az i. sz. 16. századra az Amu-darjának a Szarakamis-tavat tápláló ága elapadt, így teljes vízmennyisége az Aral-tóba folyt, amely ezzel elérte a 20. században ismert kiterjedését.[3]
Emberföldrajz
[szerkesztés]Az Aral-tó első említését i. e. 2. századbeli kínai forrásokból ismerjük Északi-tenger néven, de a rómaiak is ismerték Oxusi-mocsár (Palus Oxiana) néven (az Amu-darja latin neve Oxus volt). A 10–12. század arab geográfusai már jól ismerték a tavat (Horezmi-tó) és vidékét, a későbbi évszázadokban azonban már a tó eltűnéséről maradtak fenn írásos említések. Az Aral-tó újbóli gyarapodását követően, a 17. században Khíva kánja, Abu al-Gházi (1603–1664) használta először a türk aral (’sziget’) szót az Amu-darja torkolati vidékének leírására, s a 18. századi európai térképeken már mint Aral-tó jelent meg. A 17. században a Khívai Kánság területéhez tartozott a vidék, később a Kokandi Kánság és a Buharai Emirátus uralta a vidéket, mígnem 1847-ben Oroszország katonai helyőrséget létesített a tó partján, s 1873-ban igazgatásuk alá vonták a vidéket.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/7b/Aralship2.jpg/250px-Aralship2.jpg)
Már az 1870-es évektől sokat fáradoztak a sivatagos környék öntözésének megoldásán, gátakat építettek a Szir-darjára és a két folyó vizét elvezető kisebb csatornákat építettek. A mezőgazdasági termelés javát szolgáló csatornázás veszélyeire már a 19. század végén felhívták a figyelmet orosz tudósok (például Alekszandr Ivanovics Vojejkov klimatológus). Ennek ellenére a szovjethatalom éveiben további csatornákat építettek, s a második világháborút követően megszületett a terv a Golodnaja-sztyepp és Türkmenisztán rizs-, gyapot- és gyümölcsültetvényeinek vízellátását megoldó csatornarendszer kiépítésére. Az Amu-darját a Kara-kum sivatagon keresztül a Kaszpi-tengerrel összekötő 1300 kilométeres Türkmén-főcsatorna (vízfelvétele 8–14 km³/év), valamint az Amu–buharai-csatorna (10 km³/év) az 1950-es évek végére készült el. Noha az Aral-tó vízutánpótlását ezzel jelentősen veszélyeztették, és az első jelek 1961-től megmutatkoztak, a későbbi időszakban további csatornák épültek: Déli-Golodnaja-csatorna (11 km³/év), Karsi-csatorna (5 km³/év). Az öntözött területek nagysága 1970-re elérte a 74 ezer km²-t, de az Aral-tó pusztulása ekkor már megállíthatatlannak látszott.[4]
Az Újjászületés-szigeten (Osztrov Vozrozsgyenyija) a Szovjetunió jelentős katonai lőteret működtetett Aralszk–7 néven, mely a biológiai fegyverek kísérleti terepeként vált hírhedtté.
Az Aral-tó kiszáradása
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/9f/Aral_Sea.gif/220px-Aral_Sea.gif)
2004-re az Aral-tó elveszítette korábbi területének 75, vízmennyiségének 90%-át, a korábbi partvonal mentén fekvő települések több tucat kilométerre kerültek a víztől (így például a korábbi Aralszk [ma Aral, Kazahsztán], Mujnak [ma Mo’ynoq, Üzbegisztán]). 1961-től évenként mintegy 50 centiméterrel apadt a tó (egyedül a csapadékosabb 1969-es, 1970-es és 2003-as években állt meg a vízszint csökkenése).[5] Az 1980-as évektől a kikötői infrastruktúra használhatatlanná válásával a személy- és teherhajózás, valamint az egykor jelentős, évi 50 ezer tonna halat jövedelmező halászat is megszűnt a tavon. Az 1950-es években leírt gazdag ökoszisztéma (benne endemikus fajokkal) java része kipusztult.[6]
Az Aral-tó vízcsökkenéséért javarészt az emberi tevékenység felelős. A tavat tápláló folyók befogása a rizs- és gyapotföldek öntözésére nagymértékben hozzájárult a tó gyors kiszáradásához. Részben a két faj nagy vízigénye, részben pedig az öntözőcsatornák rossz minősége miatt (pl. Közép-Ázsia legnagyobb csatornájából, a Karakum-csatornából a víz 30-75%-a elszivárog a földbe), a két folyó éves átlagos vízhozama több mint 55 km³-ről alig 9 km³-re csökkent.[7]
A folyók vízhozamának csökkenésében szerepe van a mikroklimatikus változásoknak is: a tó vízfelszínének csökkenésével a párolgás, és így a csapadék mennyisége is csökken. Egyes vélemények szerint a tó kiszáradásáért a globális felmelegedés a felelős. Ezzel szemben, az igazság az, hogy bár az éghajlatváltozás hatással van a vízszint csökkenésére, ez csak töredéke az öntözés következményeinek: a tó vízszintcsökkenéséért 86%-ban ez utóbbi felelős, a klímaváltozás hatását a kutatók csak 14%-ra teszik.[8] Emellett a geológusok arra hívják fel a figyelmet, hogy ehhez hasonló ökológiai katasztrófák a múltban is előfordultak, amelyek nyomán tavak, beltengerek tűntek el a föld színéről, s nem hagyhatóak figyelmen kívül a Turáni-alföld sajátos geológiai viszonyai, ún. paleovariabilitása sem (lásd fent).[9]
Az 1990-es években indultak meg a kutatások, a helyzet kialakulásáért felelős okok feltárása és esetleges vészforgatókönyvek kidolgozása érdekében végzett munkát az International Coordination Water Commission in Central Asia (ICWC) és az International Aral Salvation Foundation fogja össze.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/3e/AralSea_ComparisonApr2005-06.jpg/220px-AralSea_ComparisonApr2005-06.jpg)
Az 1990-es években a tó két részre, majd 2005-re három részre szakadt (egy Északi- és egy Déli-Nyugati- és Déli-Keleti-Aral-tóra). 2005 augusztusában már megépült egy gát Kazahsztánban az északi és a déli tó közé, és így az északi medencében a vízszint 8 méterrel emelkedett a negatív rekordszint fölé.
A Déli-Aral-tó, amelynek nagy része Üzbegisztánban fekszik, sorsára maradt. A szegényebb Üzbegisztán költségvetéséből nem futja a tó vízszintjének megemelésére, de ha az északi medence visszanyeri régi vízszintjét, a tervek szerint időszakosan átengednek vizet a déli részbe is.[10]
2010-re azonban a tó korábbi területének jelentős része eltűnt.
2019-ben az egykori Aral-tó öt különálló részre osztott.[11] Az ún. Közép-Aral egy sekély, náddal benőtt hatalmas tó, amely a nyári-őszi időszakban teljesen ki is száradhat.[12] A tó vízjárása instabil, az évszaktól és az egyes évek csapadékmennyiségétől függően erősen változó.
A tudományos közösség úgy véli, hogy a tavat a korábbi formájában már nem lehet helyreállítani: ehhez olyan sok vízre van szükség, ami a térségben nem áll rendelkezésre.[13]
Északi-Aral-tó
[szerkesztés]Északon a helyzet jelentősen javult a Kokaral-gát megépítése óta, az elmúlt években jelentősen növekedett a kihalászott hal mennyisége, és Aralszk egykori kikötővárosa, miután már csaknem 100 kilométerre került a tó szélétől, 2015-ben már csak 12 kilométerre volt tőle.[14] A város határában tábla is hirdeti: „Jó hír, a tó visszatér!”[forrás?]
Az Északi-Aral-tó felszíne a 2003-as 2550 km²-ről 2008-ra 3300 km²-re nőtt. A tó mélysége a 2003-as 30 méterről 2008-ra 42 méterre nőtt.[15]
A kazahsztáni hivatal 2021. nyarán bejelentette, hogy az Aral-tó kiszáradt részén egymillió hektáron szakszaulfákat (Haloxylon) terveznek ültetni a régiót érő porviharok megállítására tett erőfeszítések részeként.[16]
Megoldások
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/89/AralskHarbor.jpg/220px-AralskHarbor.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/30/Aral06.jpg/220px-Aral06.jpg)
További lehetséges megoldások:
- a csatornák vízszigetelése (ma is csak a 12%-uk szigetelt);
- sótalanítótelepek létrehozása;
- kisebb vízigényű gyapot termesztése;
- a Pamír gleccsereinek leolvadása miatt keletkezett víz Aral-tóba vezetése;
- a Volga vagy Ob folyók vizének idevezetése.[17]
A tó változása
[szerkesztés]Év | 1960 | 1971 | 1976 | 1987 | 1989 | 1992 | 2003 |
---|---|---|---|---|---|---|---|
Víztükör tszfm | 53,41 | 51,05 | 48,28 | 40,50 | 38,60 | 36,70 | 31,0 |
Vízmennyiség (km³) | 1090 | 925 | 763 | 404 | 330 | n.a. | 112,8 |
Felszín (km²) | 68 000 | 60 200 | 55 700 | 41 000 | 36 900 | 33 600 | 18 240 |
Sótartalom (g/L) | 10 | 11,2 | 14 | 26,8 | 30,1 | 34,4 | n.a. |
Kapcsolódó szócikkek
[szerkesztés]Jegyzetek
[szerkesztés]- ↑ The Guardian
- ↑ Magyar nagylexikon II. (And–Bag). Főszerk. Élesztős László, Rostás Sándor. Budapest: Akadémiai. 1994. 274. o. ISBN 963-05-6800-4 ; Zavialov 2005. 15–16.
- ↑ Az Aral-tó geológiájához: Zavialov 2005. 5–8.
- ↑ http://www.cotton.org/econ/cropinfo/cropdata/rankings.cfm. A régió humánföldrajzához: Zavialov 2005. 8–10.
- ↑ Zavialov 2005. 50.
- ↑ Zavialov 2005. 1.
- ↑ Archivált másolat. [2011. április 20-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2011. június 6.)
- ↑ [1]
- ↑ Zavialov 2005. 1–2.
- ↑ Saving a Corner of the Aral Sea. The World Bank, 2005. szeptember 1. (Hozzáférés: 2008. május 17.)
- ↑ Новикова Н. М. Эколого-географический аспект Аральского кризиса. Часть 1. Развитие Аральской проблемы, ее изучение, оценка и разработка мероприятий // Экосистемы: экология и динамика. — 2019. — Т. 3, № 1. — С. 5—66. — doi:10.24411/2542-2006-2019-10026
- ↑ Курбанбаев, Е., Артыков, О., Курбанбаев, С. Интегрированное управление водными ресурсами в дельте реки Амударьи
- ↑ 30 Октябрь 2020 Archives (ru-RU nyelven). Аральское море | МФСА. (Hozzáférés: 2022. június 14.)
- ↑ Stephen M Bland | Journalist and Author | Central Asia Caucasus
- ↑ Greenberg, Ilan. „As a Sea Rises, So Do Hopes for Fish, Jobs and Riches”, The New York Times, 2006. április 6.. [2021. április 10-i dátummal az eredetiből archiválva] (Hozzáférés: 2021. április 11.)
- ↑ Aral Sea Restoration Efforts to Include Planting Million-Hectare Saxaul Forest (angol nyelven). The Astana Times , 2021. június 17. (Hozzáférés: 2021. szeptember 28.)
- ↑ Aral Sea Info (angolul) Archiválva 2007. április 27-i dátummal a Wayback Machine-ben.
Források
[szerkesztés]- Magyar nagylexikon II. (And–Bag). Főszerk. Élesztős László, Rostás Sándor. Budapest: Akadémiai. 1994. 274. o. ISBN 963-05-6800-4
- Peter O. Zavialov, Physical oceanography of the dying Aral Sea, Berlin, Springer, 2005, ISBN 3-540-22891-8
További információk
[szerkesztés]- Central Eurasian water crisis: Caspian, Aral, and Dead Seas
- Műholdképek az Aral-tóról a NASA honlapján
- Aral-tó: humán és környezeti katasztrófa (National Geographic Magyarország, 2004. július 1.)
- Műholdkép az Aral-tó maradványairól (National Geographic, 2006. október 16.)
- Egyszerre szárad és nő az Aral-tó (National Geographic Magyarország, 2007. április 11.)
- Tragikus hatásai vannak az Aral-tó haldoklásának (FigyelőNet, 2007. április 13.) Archiválva 2013. június 12-i dátummal a Wayback Machine-ben
- [2]