Aino
![]() ![]() | |
Tipus | personatge mitològic ![]() |
---|---|
Interpretat per | Sara Paavolainen i Pirjo Lonka ![]() |
Context | |
Present a l'obra | Kalevala ![]() |
Mitologia | Mitologia finesa ![]() |
Dades | |
Gènere | femení ![]() |
Causa de la mort | suïcidi per ofegament ![]() |
Família | |
Germans | Joukahainen ![]() |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/17/Gallen_Kallela_The_Aino_Triptych.jpg/300px-Gallen_Kallela_The_Aino_Triptych.jpg)
Aino és una figura de l'èpica nacional finlandesa Kalevala.[3]
Descripció
[modifica]Relata que era la bella germana de Joukahainen. El seu germà, després d'haver perdut un concurs de cant davant el famós Väinämöinen, va prometre "les mans i els peus" d'Aino en matrimoni si Väinämöinen el salvava d'ofegar-se al pantà on havia estat llançat Joukahainen. La mare de l'Aino estava contenta amb la idea de casar la seva filla amb una persona tan famosa i ben nascuda, però Aino no es volia casar amb un home tan gran. En lloc de sotmetre's a aquest destí, Aino es va ofegar (o va acabar sent una nix). No obstant això, va tornar per burlar-se del dol Väinämöinen com una perca.[4]
El nom Aino, que significa "l'únic", va ser inventat per Elias Lönnrot que va compondre el Kalevala. En els poemes originals s'esmentava com "l'única filla" o "l'única germana" (aino tyttönen, aino sisko).
Romanticisme nacional
[modifica]Durant el període romàntic nacional a finals del segle xix, els activistes de Fennomania van adoptar el nom mitològic Aino com a nom cristià. Entre els primers a rebre aquest nom hi havia Aino Järnefelt (més tard Aino Sibelius), nascuda el 1871 i Aino Krohn (més tard Aino Kallas), nascuda el 1878.
Segons el Centre de registre de població finlandès, més de 60.000 dones han rebut aquest nom. Va ser especialment popular a principis del segle XX i el primer nom més comú per a les dones a la dècada de 1920. [1] Ha tornat a favor al segle xxi; va ser el nom més popular per a les noies a Finlàndia el 2006 i el 2007. [2]
Galeria
[modifica]-
La versió anterior de 1889 del tríptic de Gallen-Kallela on Aino tenia la semblança d'un model francès[5]
-
Väinämöinen i Aino, 1896
-
Aino al costat del mar, Sigfrid Keinänen, 1876
-
Aino, aquarel·la per Albert Edelfelt
-
Aino, mirant al mar, 1876
-
Font d'Aino a Lahti d'Emil Wikström, 1912
-
El seguici d'Aino i Aino s'ofega, Joseph Alanen, 1908–1910
-
Donzelles als Caps, Joseph Alanen, 1919–1920
Referències
[modifica]- ↑ «Mitä Väinämöinen todella teki? - Tätä tekoa #lääppijä-keskustelussa käytetty Aino-teos kuvasi». Yle, 22-01-2016 [Consulta: 25 juliol 2020].
- ↑ «”Eikö museota yhtään hävetä?” – Akseli Gallen-Kallelan Aino-taru joutui Me Too -kampanjan hampaisiin – tiukka vastaus julki». Ilta-Sanomat, 05-02-2018 [Consulta: 25 juliol 2020].
- ↑ Piela, Ulla. «Aino». Kansallisbiografia, 20-10-2002. [Consulta: 29 juliol 2020].
- ↑ «Gallen-Kallelan Aino-triptyykki Tampereen taidemuseoon». Tampereen Taidemuseo, 05-03-2020. Arxivat de l'original el 21 de febrer 2021. [Consulta: 25 juliol 2020].
- ↑ «Gallen-Kallelan Ainoja onkin kaksi – tunnistatko erot?». Satakunnan Kansa, 21-01-2017 [Consulta: 30 juny 2020]. Arxivat 24 de juliol 2020 a Wayback Machine.
- The Kalevala, Cants 3, 4 i 5.
- Kustaa Vilkuna: Etunimet.1976. Kustannusosakeyhtiö Otava. (Sobre el nom Aino)