Симон дьо Бовоар
Симон дьо Бовоар Simone de Beauvoir | |
френска писателка и философ | |
![]() През 1967 година | |
Родена | |
---|---|
Починала |
Париж, Франция |
Погребана | Монпарнаско гробище, Париж, Франция |
Религия | атеизъм |
Националност | ![]() |
Учила в | Парижки университет |
Философия | |
Регион | Западна философия |
Епоха | Философия на XX век |
Школа | Екзистенциализъм, феминизъм |
Интереси | Етика на неопределеността, феминистка етика, екзистенциален феминизъм |
Текстове | „Вторият пол“ |
Повлияна | |
Повлияла | Бътлър, Камю, Сартър, Фридан |
Литература | |
Псевдоним | Le Castor[1] |
Период | 1943 – 1981 г. |
Жанрове | Роман |
Течение | атеизъм, Феминизъм, Екзистенциализъм |
Известни творби | „Гостенката“, „Мандарините“ |
Повлияна | Жан-Пол Сартр, Алфред Адлер[2] |
Семейство | |
Съпруг | Жан-Пол Сартър (без брак) |
Партньор | Жан-Пол Сартр |
Подпис | ![]() |
Уебсайт | |
Симон дьо Бовоар в Общомедия |
Симон-Ернестин-Люси-Мари Бертран дьо Бовоар (на френски: Simone-Ernestine-Lucie-Marie Bertrand de Beauvoir) е френска писателка, феминистка и философ, автор на новели, изследвания върху философията, политиката, и социалните въпроси, есета и биографии. Тя е най-известна с трактата Вторият пол, публикуван през 1949 г., който представлява детайлен анализ на потисничеството на жената, смятан за основополагащ текст на съвременния феминизъм, както и със своите метафизични романи „Гостенката“ и „Мандарините“. Симон дьо Бовоар е известна и с дългогодишната си връзка с философа Жан-Пол Сартър.
Биография
[редактиране | редактиране на кода]Младост
[редактиране | редактиране на кода]Симон дьо Бовоар е родена на 9 януари 1908 година в Париж. Тя е най-голямата дъщеря на Жорж Бертран дьо Бовоар, юрист, който в миналото се е опитвал да стане актьор,[3] и Франсоаз Брасьор, дъщеря на богат банкер и силно религиозна католичка. Две години по-късно се ражда по-малката ѝ сестра Елен. По време на Първата световна война семейството губи голяма част от състоянието си, но с мъка се опитва да поддържа общественото си положение, като майката настоява двете ѝ дъщери да учат в престижно манастирско училище. Като дете самата Симон е много религиозна, като дори обмисля да стане монахиня, но на четиринадесетгодишна възраст преживява криза на вярата и остава атеистка до края на живота си.[4]
Симон дьо Бовоар се развива рано в интелектуално отношение, окуражавана от баща си.[5] След като полага матура по математика и философия през 1925 година, тя започва да учи математика в Католическия институт и литература и езици в Института „Света Мария“. След това следва философия в Сорбоната, където пише дипломна работа върху Готфрид Лайбниц под ръководството на Леон Брюншвик. Стажа си за придобиване на учителска правоспособност преминава в едно и също училище с Морис Мерло-Понти и Клод Леви-Строс.
Макар и да не е официално записана там, Симон дьо Бовоар посещава курсове в Екол нормал, подготвяйки се за агрегация по философия, тежък следдипломен изпит във френската образователна система, който служи за съставянето на национална класация на дипломантите. В Екол Нормал тя се запознава със студентите Жан-Пол Сартър, Пол Низан и Рьоне Майо.[3] Комисията за агрегацията с малка разлика дава първото място на Сартър, а Дьо Бовоар остава втора и, едва на 21 години, става най-младият човек, преминал някога изпита.[6]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5a/Sartre_and_de_Beauvoir_at_Balzac_Memorial.jpg/160px-Sartre_and_de_Beauvoir_at_Balzac_Memorial.jpg)
През октомври 1929 година Симон дьо Бовоар вече има трайна връзка с Жан-Пол Сартър и той ѝ предлага да се оженят.[7] Това така и не става, според по-късни изявления на Дьо Бовоар, по финансови причини.[8] Дьо Бовоар така и не се омъжва и няма деца, но до края на живота му поддържа връзката си със Сартър, макар че двамата не живеят заедно.[9] През тези години и двамата имат и други паралелни връзки, а Дьо Бовоар е и открито бисексуална.[10]
Известно е, че Сартър и Дьо Бовоар винаги обменят информация за произведенията си преди тяхното публикуване, и днес изследователите спорят за това до каква степен те са повлияли един на друг в книги, като „Битие и нищо“ на Сартър и „Гостенката“ на Дьо Бовоар. Въпреки това съвременните изследвания на творчеството на Дьо Бовоар се фокусират върху други влияния върху него, като това на Георг Вилхелм Фридрих Хегел и Готфрид Лайбниц.[11]
Работа като учителка и първи публикации
[редактиране | редактиране на кода]След Втората световна война
[редактиране | редактиране на кода]Последни години
[редактиране | редактиране на кода]Философия
[редактиране | редактиране на кода]Основен проблем пред Бовоар е невероятната ефикасност на мъжката власт над жените, при положение, че доминацията е обикновено крехко и временно явление. За да отговори на този въпрос Бовоар използва и разширява Хегеловите разсъждения за връзката между господар и роб. Тя смята, че в центъра на Хегеловите разсъждения е дълбокото прозрение, че в самото съзнание има фундаментална враждебност към всяко друго съзнание; субектът може да бъде поставен, само ако е противопоставен – той се определя като значим, противопоставяйки се на незначимия, на обекта. За да стане субект всеки се нуждае от признание, а то може да бъде получено единствено чрез доминация над Другия, чрез превръщането му в обект. Така в публичната сфера мъжете се стремят да станат субекти чрез борба и тези битки водят до несигурни господари и неохотни роби. Но жените, способни да разпознават мъжете субекти, вместо да се борят да станат субекти, опитвайки се на свой ред да превърнат мъжете в обекти, позволяват да бъдат доминирани и дори помагат за собственото си подчинение. Притежавайки ги, мъжете се сдобиват с Друг, който ги подкрепя, а не ги заплашва, и срещу когото няма нужда да се борят. Така те получават статута на субекти за сметка на жената, която няма Друг и не може да избяга от позицията си на обект на мъжа.
В по-голямата част от Вторият пол Бовоар се занимава със скицирането на културните образи на мъжествеността и женствеността, в чиято светлина мъжете и жените се възприемат. Тя разглежда многообразните социални действия, които имат за цел да държат жените в подчинено положение и да не им позволяват да търсят собствено превъзходство. Именно чрез тях човек, който не се ражда жена, се превръща в жена – може би най-прочутото твърдение на Бовоар.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/57/Sartre%27s_grave.jpg/160px-Sartre%27s_grave.jpg)
Признание и награди
[редактиране | редактиране на кода]- Награда Гонкур, 1954
- Награда на Йерусалим, 1975
- Австрийска държавна награда за европейска литература, 1978
Библиография
[редактиране | редактиране на кода]Романи
[редактиране | редактиране на кода]- 1943: L'Invitée
- Гостенката, София: Фама, 2007
- 1945: Le Sang des autres
- Кръвта на другите, София: Колибри, 2014
- 1946: Tous les hommes sont mortels
- Всички са смъртни, София: Народна култура, 1986
- 1954: Les Mandarins
- Мандарините (откъс в списание „Летописи“)[12]
- 1966: Les Belles Images
- Лъскави картинки, София: Фама, 2008
- 1967: La Femme rompue
- Сломената жена, София: Колибри, 2007
- 1979: Quand prime le spirituel
- 2020: Les inséprables,(1954), Paris, L'Herne, coll. « Romans », ISBN 1031902740
- Неразделните, София: Колибри, 2024
Есета
[редактиране | редактиране на кода]- 1944: Pyrrhus et Cinéas
- 1947: Pour une morale de l'ambiguïté
- За един морал на нееднозначността, София: Наука и изкуство, 2002
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/99/Le_deuxi%C3%A8me_sexe.jpg/160px-Le_deuxi%C3%A8me_sexe.jpg)
- 1949: Le Deuxième Sexe
- Вторият пол, том I, Колинс-5
- Вторият пол, том II, Преживеният опит, Колинс-5, 1996
- 1955: Privilèges
- 1957: La Longue Marche
- 1970: La Vieillesse
- 1972: Faut-il brûler Sade?
Бележки
[редактиране | редактиране на кода]- ↑ jn19990000561 // Посетен на 30 август 2020 г.
- ↑ Alfred Adler et la philosophie // с. 103.
- ↑ а б Mussett, Shannon. Simone de Beauvoir (1908 – 1986) // iep.utm.edu. Internet Encyclopedia of Philosophy, 2010. Посетен на 23 ноември 2011. (на английски)
- ↑ Thurman, Judith. Introduction to Simone de Beauvoir’s ‘The Second Sex’ // nytimes.com. The New York Times, 2010. Архивиран от оригинала на 2010-06-11. Посетен на 23 ноември 2011. (на английски)
- ↑ Bair 1990, с. 60.
- ↑ Menand, Louis. Stand By Your Man // newyorker.com. The New Yorker, 2005. Посетен на 23 ноември 2011. (на английски)
- ↑ Bair 1990, с. 155 – 156.
- ↑ Bair 1990, с. 156.
- ↑ Schneir, Miriam. Feminism in Our Time. Vintage Books, 1994. ISBN 0-679-74508-4. p. 5. (на английски)
- ↑ Appignanesi, Lisa. Our relationship was the greatest achievement of my life // guardian.co.uk. The Guardian, 10 юни 2005. (на английски)
- ↑ Bergoffen 2010.
- ↑ Кристина Йорданова, „Мандарините на следвоенна Франция“, рец. в „Литературен вестник“.
Цитирани източници
[редактиране | редактиране на кода]- Bair, Deirdre. Simone de Beauvoir: A Biography. New York, Summit Books, 1990. ISBN 0-671-60681-6. (на английски)
- Bergoffen, Debra. Simone de Beauvoir // The Stanford Encyclopedia of Philosophy. plato.stanford.edu, 2010. (на английски)
Външни препратки
[редактиране | редактиране на кода]В Общомедия има медийни файлове относно Симон дьо Бовоар
- Биографична справка и откъси от произведения на Симон дьо Бовоар в Литернет
- Откъси от произведения на Симон дьо Бовоар в Литературен клуб
- „Симон дьо Бовоар: корените на феминизма“, glasove.com, 9 януари 2014 (по в-к „Фигаро“)
- ((en)) Petri Liukkonen, Подробна биобиблиография на Симон дьо Бовоар, Books and Writers (kirjasto.sci.fi). Архивирано
- ((en)) Debra Bergoffe, Биография на Бовоар на сайта Stanford Encyclopedia of Philosophy
- ((en)) Shannon Mussett, Биография на Бовоар на сайта Internet Encyclopedia of Philosophy
- ((en)) „Simone De Beauvoir“, Great Lives, BBC Radio 4, 22 април 2011
|