Марин Дринов
Марин Дринов | |
български историк | |
![]() | |
Роден |
20 октомври 1838 г. (стар стил)
|
---|---|
Починал | 28 февруари 1906 г. (стар стил)
|
Погребан | Централни софийски гробища, София, Република България |
Националност | ![]() ![]() ![]() |
Учил в | Историко-филологически факултет на Московския университет |
Политика | |
упр. Отдел за народно просвещение и духовни дела | |
8 май 1878 – 5 юли 1879 | |
Председател на БАН | |
1869 – 1882 1884 – 1894 | |
Семейство | |
Баща | Стоян Дринов |
Братя/сестри | Найден Дринов[1] Пейо Дринов[2] |
Марин Дринов в Общомедия |
Марин Стоянов Дринов е български възрожденски историк, филолог и държавник, работил през по-голямата част от живота си в Киев и Харков, днешна Украйна, живял е и е работил в Австрия и Италия между 1865 и 1871 година[3]. Той е един от основоположниците на българската историография, професор, член-съосновател и първи председател на Българското книжовно дружество, днес Българска академия на науките. Брат е на революционера Найден Дринов.
Биография
[редактиране | редактиране на кода]Ранни години и учителстване в Панагюрище
[редактиране | редактиране на кода]Марин Дринов е роден през 1838 г. в град Панагюрище в голямото семейство на занаятчията Стоян Дринов. Двама от братята му, Найден и Пейо, са активни организатори и участници в Априлското въстание.
Учи в едно от първите класни училища в България при Атанас Чолаков и после Йордан Ненов. През 1852 г. става помощник-учител. След напускането на Ненов през 1855 г., Дринов и неговият близък другар – Нешо Бончев, са назначени за временни главни учители. Остават на тази позиция до 1858 г. В този период по заръка на съгражданина си Васил Чолаков събират народни песни, които изпращат в Москва. По-голямата част биват предадени на Константин Миладинов и влизат в сборника „Български народни песни“ (1861).
Следване и изследователска дейност в Русия и Европа
[редактиране | редактиране на кода]На 1 септември 1858 г. с помощта на копривщенеца Найден Геров и на панагюрското население, което събира дарения и се задължава да плаща по 3500 гроша за всяка година на тяхното следване, Марин Дринов и Нешо Бончев заминават за Русия, за да продължат образованието си. Там Дринов учи в духовната семинария в Киев, а впоследствие – в Московския университет, където се дипломира през 1865 г.
Между 1865 и 1871 г., като учител на руско княжеско семейство, пътува из цяла Европа. Това му позволява да посети най-важните библиотеки и да се запознае със средновековни български и славянски ръкописи. Идентифицира и публикува първи сведения на български език за Ватиканския препис на Манасиевата летопис.[4] Рано изпъква като сериозен изследовател, създава си име сред българската интелигенция извън страната.
Дринов създава правописни правила, въведени чрез "Периодическо списание" на Българското Книжовно Дружество и залегнали в основата на първия официален български правопис.[5]
Той играе централна роля в стандартизацията на българския език.[6] През 1870 година отхвърля предложенията на Партений Зографски и Кузман Шапкарев за смесена източна и западна българска (вкл. македонска) основа на стандартния език: „Такова искуствено сглобяване на писмен език е нещо невъзможно, недостижимо и не се е чуло да е станало някъде“.[7][8][9] Тази позиция на Дринов е критикувана от някои съвременни български лингвисти като Благой Шклифов, според когото именно Марин Дринов е отговорен за монодиалектната основа на българския език. [10]
През 1869 г. става един от съучредителите и първи председател на Българското книжовно дружество (днес БАН). През 1872 г. получава докторска степен и от 1873 г. е доцент по славянска филология в Харковския университет. В края на 1876 г. е признат за редовен професор.
Държавническа дейност в България (1877 – 1879)
[редактиране | редактиране на кода]През освободителната Руско-турска война (1877 – 1878) Марин Дринов е привлечен за съветник в руската главна квартира. Като съветник по българските въпроси подпомага императора Александър II и висшите среди в Главната квартира да се ориентират, като по този начин допринася съществено за българската кауза.
Между 1878 и 1879 година Дринов завежда отдела за народното просвещение и духовните дела в рамките на Временното руско управление на България. В този период участва активно в изграждането на държавното устройство на Третата българска държава. Един от съставителите на Търновската конституция. Негово е предложението София да е новата столица на възстановената Българска държава.
Професор в Русия
[редактиране | редактиране на кода]След края на Временното руско управление се връща в Харков, днешна Украйна, но продължава активно да кореспондира с български политически и научни дейци. Единодушно е смятан в онази епоха за най-образования българин.
След 1881 г. живее в Харков и продължава своята научна и преподавателска дейност до края на живота си. През 1898 г. е избран за член-коренспондент на Императорската санкт-петербургска Академия на науките. Марин Дринов умира в Харков през 1906 г.[11] след продължително боледуване от туберкулоза. На 29 май 1909 г. тленните му останки са докарани по море до Варна,[12] а след това транспортирани до София, където са погребани.
На негово име
[редактиране | редактиране на кода]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e6/%D0%9C%D0%B0%D1%80%D0%B8%D0%BD_%D0%94%D1%80%D0%B8%D0%BD%D0%BE%D0%B2_-_%D0%BF%D0%BB%D0%BE%D1%87%D0%B0_%D0%B2_%D0%98%D1%81%D1%82%D0%BE%D1%80%D0%B8%D1%87%D0%B5%D1%81%D0%BA%D0%B8_%D0%BC%D1%83%D0%B7%D0%B5%D0%B9_%D0%9F%D0%B0%D0%BD%D0%B0%D0%B3%D1%8E%D1%80%D0%B8%D1%89%D0%B5.jpg/220px-%D0%9C%D0%B0%D1%80%D0%B8%D0%BD_%D0%94%D1%80%D0%B8%D0%BD%D0%BE%D0%B2_-_%D0%BF%D0%BB%D0%BE%D1%87%D0%B0_%D0%B2_%D0%98%D1%81%D1%82%D0%BE%D1%80%D0%B8%D1%87%D0%B5%D1%81%D0%BA%D0%B8_%D0%BC%D1%83%D0%B7%D0%B5%D0%B9_%D0%9F%D0%B0%D0%BD%D0%B0%D0%B3%D1%8E%D1%80%D0%B8%D1%89%D0%B5.jpg)
На името на Марин Дринов е кръстен Връх Дринов на остров Смит, Южни Шетландски острови.[1] [13]
В края на XIX век жителите на село Бахшишлар, днес Дриново, решили да го преименуват в чест на прочутия български професор Марин Дринов, като изпратили нарочна делегация при него. Заедно с неговото съгласие, делегацията се завърнала в Дриново и с подаръци от професора – черковни книги, принадлежности и църковни одежди за свещеника.
На негово име е наречено издателството на БАН.
Библиография
[редактиране | редактиране на кода]- Избрани съчинения. Т. I-II. Под ред. на Иван Дуйчев, София, 1971
- Съчинения. Т. I. Трудове по българска и славянска история. София, 1909 pdf
- Съчинения. Т. II. Трудове по българска църковна история. Трудове по езикознание, литературна история, етнография и народни умотворения. София, 1911 pdf
- Съчинения. Т. III. Публицистични статии. София, 1915 pdf
- pdf Поглед върху произхождението на българския народ и началото на българската история. Пловдив-Русчук-Велес, 1869.
- Исторически преглед на Българската църква от самото ѝ начало и до днес., Виена, 1869 pdf
- Заселение Балканскаго полуострова славянами (1872)
- Южные славяни и Византия в Х веке. – Чтения в Императорском обществе истории и древностей российских при Московском университете, 1875, № 3, III. Материалы славянские, 1 – 152.
- Новый церковно-славянский памятник с упоминанием о славянских первоучителях. – Журнал Министерства Народного Просвящения, Ч. 238. Санкт-Петербург, 1885
Бележки
[редактиране | редактиране на кода]- ↑ www.math.bas.bg // Посетен на 16 август 2020 г.
- ↑ www.math.bas.bg
- ↑ Marin Drinov, Wikipedia
- ↑ Черно море - дигитално копие - 29/08/1892, No. 58, стр.1
- ↑ Черно море - дигитално копие - 30/10/1893, No. 81, стр.2
- ↑ Благой Шклифов, За разширението на диалектната основа на българския книжовен език и неговото обновление. „Македонската“ азбука и книжовна норма са нелегитимни, дружество „Огнище“, София, 2003 г. стр. 7.
- ↑ Вестник Македония 31-ви юли 1870
- ↑ Tchavdar Marinov. In Defense of the Native Tongue: The Standardization of the Macedonian Language and the Bulgarian-Macedonian Linguistic Controversies. in Entangled Histories of the Balkans – Volume One. p. 443
- ↑ Благой Шклифов, За разширението на диалектната основа на българския книжовен език и неговото обновление. „Македонската“ азбука и книжовна норма са нелегитимни, дружество „Огнище“, София, 2003 г. стр. 7.
- ↑ Благой Шклифов, За разширението на диалектната основа на българския книжовен език и неговото обновление. „Македонската“ азбука и книжовна норма са нелегитимни, дружество „Огнище“, София, 2003 г. стр. 7 – 10.
- ↑ Манев, Т. Панагюрище, неговото заселвание, битие и възстание. Пловдив, 1906 г., стр. 23
- ↑ Свободен глас - дигитално копие - 28/05/1909, No. 21, стр.1
- ↑ Marin Drinov, Wikipedia
Литература
[редактиране | редактиране на кода]- Изследвания в чест на Марин Стоянов Дринов. София, 1960.
- Кирило-Методиевска енциклопедия. Т. I. София, 1985, 614 – 616.
- Gjuzelev, V. Marin Drinov (1838 – 1906) – Begründer der bulgarischen Slawistik und Mediävistik, Palaeobulgarica, XVII (1993), № 4, 107 – 126.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a8/Marin_Drinov%27s_Grave_-_Sofia_Central_Cemetery.jpg/220px-Marin_Drinov%27s_Grave_-_Sofia_Central_Cemetery.jpg)
Външни препратки
[редактиране | редактиране на кода]В Общомедия има медийни файлове относно Марин Дринов
- Дигитален архив „Марин Дринов“ на ИМИ-БАН
Вижте също
[редактиране | редактиране на кода]
|
|