Коста Паница
Коста Паница | |
български военен | |
![]() | |
Роден | |
---|---|
Починал | |
Коста Паница в Общомедия |
Костадин (Коста) Атанасов Паница е български офицер, майор, участник в Сръбско-турската война, Руско-турската война (1877 – 1878) и опълченец-поборник. Той е герой от Съединението на Княжество България и Източна Румелия и Сръбско-българската война, деец на Македоно-одринското революционно движение, един от строителите на армията на България. След неуспешен опит да организира русофилски преврат е осъден на смърт и екзекутиран.
Биография
[редактиране | редактиране на кода]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fd/PanicaStojanowRizoff.jpg/250px-PanicaStojanowRizoff.jpg)
Коста Паница е роден в Търново през 1857 година, но родът му води началото си от периода 1690 – 1710 г. Тогава дедите му са живеели в с. Дебелец.[1][2][3] Баща му Атанас Николов Хаджигеоргиев (1802 – 1872) е роден в Търново. Атанас е търговец и има два брака. Първата му жена Мариола умира млада, оставяйки 4 деца. От втория му брак със съседката му Венета се раждат Коста и още две деца.[4] Бащата Атанас не употребява прякора на дядо си хаджи Георги Димитров – „Паница“ като фамилно име, но някои от децата му приемат по-късно името Паница. Между тях е и Коста.
Коста Паница учи в класното училище „Св. Кирил“ в Търново. През 1872 година баща му умира и майка му се преселва във Варна при негови по-големи братя. След като завършва образованието си, и Коста се прибира при майка си. През март 1876 година Коста Паница заминава от Варна за Букурещ, а оттам се мести в Одеса и учи в Одеското Военно училище (1875 – 1876). Участва в подготовката на Априлското въстание. Свързва се с Иларион Драгостинов, Сава Пенев, Иваница Данчев и със съдействието на един от братята си, търговец във Влашко, успява да купи оръжие и го прехвърля в Русе. След това, по съвета на Стефан Стамболов, се връща в Търново и обикаля селата. След неуспеха на въстанието минава Дунава и във Влашко и се записва в четата на войводата Филип Тотю. Взима участие като доброволец в Сръбско-турската война (1876)[5] в отряда на генерал-майор Черняев. На 21 октомври 1876 година постъпва в руската армия,[5] а при подготовката на Руско-турската война (1877 – 1878) се включва в Българското опълчение. Опълченец от VI дружина на III Опълченска бригада. Бие се при Стара Загора и връх Шипка. Награден за проявена храброст с войнишки кръст „Свети Георги“. Повишен е във военно звание „прапоршик“ (21 февруари 1878 г.). По-късно е в отряда за потушаване бунта на Сенклер в Родопите, където е произведен в първо офицерско звание – подпоручик.
През пролетта на 1878 година Паница служи в Българската войска и за известно време е в Търново. По това време тук са Любен Каравелов, Стефан Стамболов, Драган Цанков, Марко Балабанов, капитан Райчо Николов, Георги и Никола Живкови и други. Именно тук възниква комитетът „Единство", чиято цел е да оказва помощ на тракийските и македонските българи. Паница е член на комитета и след избухването на Кресненско-Разложкото въстание е кредитиран от комитета да събира пари, да набира доброволци и да търси начин за закупуване на оръжие. След потушаването на въстанието през май 1879 г. Паница е назначен на служба във военната милиция на Източна Румелия, като оттам е командирован в Петербург. Завършва Константиновското Военно училище и Петербургската Военно-юридическа академия. През май 1884 г. се завръща в Княжество България, където получава назначение за военен прокурор в Русе и е произведен в звание капитан.
Като член на Българския таен централен революционен комитет участва активно в извършването на Съединението на Княжество България и Източна Румелия (6 септември 1885 г.). По време на Сръбско-българската война (1885) командва с голям успех Смолчанския партизански отряд, в който влизат стотици доброволци от Македония, и печели голяма популярност сред македонската емиграция.[5][6] След войната става председател на Българския македонски централен революционен комитет „Искра“.[5]
По време на преврата от 9 август 1886 година срещу княз Александър Батенберг застава твърдо на негова страна. Един от главните организатори на контрапреврата. След абдикацията на княза играе важна роля в политиката. Председател на Военния касационен съд. Привърженик на Стефан Стамболов по време на кризата от 1886 – 1887 година.
След като княз Фердинанд I заема българския престол Паница го смята за узурпатор. В него все повече назрява идеята за организиране на заговор. Коста Паница влиза в конфликт и със Стамболов, поради умерената му политика по македонския въпрос. На 21 януари 1890 година е разкрит заговор в столичния гарнизон за убийство на княз Фердинанд и министър-председателя Стамболов. Негов организатор е майор Коста Паница. Осъден от военен съд на смърт, той е екзекутиран на 16 юни.
През 1986 година е създаден документален филм за живота му – „Коста Паница – черти из живота и времето му“, режисьор – Светослав Овчаров, сценарист – Георги Чолаков. В Националния военноисторически музей се съхраняват отличията, с които е бил удостоен Коста Паница, както и негови лични вещи.
-
Паница в 1883 година
-
Паница в 1888 година, фотография на Иван Карастоянов
-
Паметник на майор Паница в Сливница
Военни звания
[редактиране | редактиране на кода]- Подпоручик (21 февруари 1878)
- Поручик (24 март 1882)
- Капитан (21 март 1885)
- Майор
Други
[редактиране | редактиране на кода]В негова чест село Алчак дере е преименувано на Паницово. Паница посещава селото, пътувайки служебно от Бургас за Варна, остава няколко дни, прави дарение и взима едно бедно момче да го изучи в София. Признателните жители издигат каменна чешма в селото, посветена на майор Паница.
Вижте също
[редактиране | редактиране на кода]Външни препратки
[редактиране | редактиране на кода]- Димитров, Тодор, „Процесът срещу майор Коста Паница през 1890 година“
- „Коста Паница“ в
Internet Movie Database
Източници
[редактиране | редактиране на кода]- Руменин, Румен. Офицерският корпус в България 1878 – 1944 г. Т. 5 и 6. София, Издателство на Министерството на отбраната „Св. Георги Победоносец“, 1996.
- Освободителната война 1877 – 1878, ДИ „П.Берон“, София, 1986, с. 127
Бележки
[редактиране | редактиране на кода]- ↑ ...Паница, многолюден род, който продължава да излъчва видни личности. Историята на рода започва около средата на 18 в., когато Димитър (овчар или орач) от с. Дебелец се преселва в Търново... Кой кой е сред българите ХV-ХIХ в: 501 имена от епохата на османското владичество, Илия Тодев, Издател Анубис, 2000, стр. 205.
- ↑ Д-р Васил Паница: Род без памет е род без бъдеще, интервю на Екатерина Терзиева, в. Сега, 22.06.2002 г.
- ↑ Личности от Третото българско царство, Ред. Елена Боянова Стателова, Василка Атанасова Танкова, Радослав Димитров Попов, Издател Анубис, 2000, стр. 209.
- ↑ Военно-исторически сборник, том 37, Институт за военна история, 1968 г., стр. 41.
- ↑ а б в г Марков, Георги. Покушения, насилие и политика в България 1878 – 1947. София, Военно издателство, 2003. ISBN 954-509-239-4. с. 22.
- ↑ Венедиков, Йордан. История на доброволците в Сръбско-българската война. София 1935, стр. 138 – 143
- Руски офицери
- Български опълченци
- Български майори
- Български военни дейци от Сръбско-българската война
- Четници в четата на Филип Тотю
- Македонски въпрос
- Дейци на БТЦРК
- Участници в Априлското въстание
- Доброволци в Сръбско-турската война (1876)
- Родени във Велико Търново
- Починали в София
- Български военни прокурори
- Български революционери
- Екзекуции в България