Коала
Коала | ||||||||||||||||||||||||||||||
Природозащитен статут | ||||||||||||||||||||||||||||||
![]() Уязвим[1] | ||||||||||||||||||||||||||||||
Класификация | ||||||||||||||||||||||||||||||
| ||||||||||||||||||||||||||||||
Научно наименование | ||||||||||||||||||||||||||||||
(Goldfuss, 1817) | ||||||||||||||||||||||||||||||
Разпространение | ||||||||||||||||||||||||||||||
Обхват на вкаменелости | ||||||||||||||||||||||||||||||
Коала в Общомедия | ||||||||||||||||||||||||||||||
[ редактиране ] |
Коалата (Phascolarctos cinereus) е двуутробно растителноядно животно, живеещо по дърветата само и единствено в Австралия. Тя е единственият запазен представител на семейство Коалови (Phascolarctidae). Въпреки че външно прилича на мече, коалата няма нищо общо с мечките, освен че е бозайник. Тя е двуутробен бозайник, приспособен за живот по високите евкалиптови дървета, които също се срещат само в саваните в Австралия. Сива козина покрива цялото ѝ тяло. На лапите си има здрави нокти. Храни се с евкалиптови листа. Коалата е много любвеобилно животно.
Етимология на името
[редактиране | редактиране на кода]Думата коала (на английски: koala) произхожда от вече изчезнал език, говорен от аборигените в района на днешен Сидни. Местните наричали животното gula. Гласната /u/ първоначално била записана в английската ортография като „оо“ (изписвала се като coola или koolah). Вероятно поради грешка „оо“ било променено на „оа“.[2] Думата погрешно е преведена и като „не пие“[2] На други местни езици животинчето е наричано cullawine, koolawong, colah, karbor, colo, coolbun, boorabee, burroor, bangaroo, pucawan, banjorah и burrenbong. На повечето от тях в превод думата означава „не пие“, тъй като в дивата природа коалите не пият вода, а си набавят всичко необходимо от единствената си храна – листата от евкалипт.[3]
Научното наименование на род Коала, Phascolarctos, произхожда от гръцката дума phaskolos – „торба“ и arktos – „мечка“[4] и е било предложено от френския зоолог и анатом Анри Бленвил през 1816 г.[5] Наименованието на вида, cinereus, е предложено година по-късно от Георг Голдфъс, което от латински означава „пепелив“.[4][6]
Въпреки че коалите не са родствен вид на мечките, поради голямата прилика англоговорещите заселници на Австралия от края на 18. век наричат животинчетата „мечка коала“ (на английски: koala bear). Макар и таксономически неправилно името „мечка коала“ и днес продължава да се използва и то основно от населението на Австралия,[7] но използването му на континента не се свързва с неточност в името или таксономията на вида.[8][9][10][11][12] Други наименования на вида в английския език отново му приписват мечи сходства. Такива са мечка-маймуна (на английски: monkey bear), местна мечка (на английски: native bear) и дървесна мечка (на английски: tree-bear).[2]
Разпространение и местообитания
[редактиране | редактиране на кода]Ареалът на разпространение на коалата приблизително съвпада към този от 1750 г. в годините на откриване на австралийския континент. Днес обаче е силно фрагментиран в резултат на масовото им избиване в началото на 20. век и намаляване на местообитанията.[13] В Куинсланд например благодарение на разрастването на населените места ареалът се е смалил с около 30%.[14]
Той започва от север при платото Атертън[15] в Куинсланд, преминава през Нов Южен Уелс и достига на юг при крайбрежието на щатите Виктория и югоизточния ъгъл на Южна Австралия. В тази дълга около 2500 km ивица[13] на изток и юг достига до океанското крайбрежие на Австралия. На запад преминава през Голямата вододелна планина и достига до западните равнини и свързаните крайречни среди, осигуряващи подходящи местообитания за вида.
В началото на 20 век южните популации почти били изтребени от хората заради ценните кожи. След забраната за отстрел на много места коалите били реинтродуцирани в старите си местообитания във Виктория и района около Аделаида. Коали били интродуцирани и на нови места като поречието на река Мъри и още 12 острова като най-големите от тях са Кенгуру, Френч, Филип и Магнетик.[14] На местата, където коалите са интродуцирани и реинтродуцирани, генетичното разнообразие на индивидите е много малко, понеже те са възникнали в резултат на инбрийдинг от малко привнесени индивида.[16]
Тасмания и Северната територия не са обитавани от коали. Съществуват сведения, че те са изчезнали от територията на Западна Австралия преди около 10 хил. години.[16]
Местообитанията на вида обхващат умерени, субтропични и тропически гори и полупустинни общности обрасли с евкалиптови видове. Разпространението на вида също се влияе от надморската височина и температурата на средата.[17]
Еволюция
[редактиране | редактиране на кода]
| |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Най-близките родствени съвременни представители на коалата са трите съвременни вида вомбати от семейство Vombatidae. Семействата на коалата и вомбатите заедно с още няколко изчезнали днес семейства, сред които тези на торбестите тапири, торбестите лъвове и гигантските вомбати са част от подразред Vombatiformes на разред Двурезцови торбести.[18] Те от своя страна са еволюционно близки до представителите на съвременните видове кенгурута и посуми.[19] Предците на вомбатоподобните вероятно са горски животни,[20] а линията на коалата е възможно да е първата отделила се преди около 40 милиона години по време на еоцена.[21]
Съвременната коала е единствения оцелял до наши дни вид от семейство Phascolarctidae, което включва още няколко фосилни родове и видове. През олигоцена и миоцена коалите от семейството са обитавали дъждовни гори и не са били така високоспециализирани към храната си.[22] Някои видове, като Nimiokoala greystanesi и няколко от род Perikoala, са били по размер приблизително колкото коалата. Други видове, като тези от род Litokoala, са били почти наполовина по-дребни от нея.[23] Подобно на съвременния вид и праисторическите са имали добре развити ушни структури, което предполага издаването на звуци надалеч и уседнал начин на живот.[22] През миоцена Австралия започва да става все по-сух континент, което води до намаляване на дъждовните гори и постепенната им замяна с гори от евкалиптови видове. Така в късен миоцен родът Phascolarctos се отделя еволюционно от Litokoala[22][24] и представителите му придобиват няколко адаптивни изменения, които им позволяват да преминат на евкалиптова диета. Това са изместване на небцето в посока към предната част на черепа, големи кътници и предкътници, малка криловидна трапчинка (Fossa pterygoidea)[22] и по-голяма диастема между дъвкателните зъби и резците.[25]
През плиоцена и плейстоцена, когато Австралия претърпява сериозни промени в климата и растителния свят, видовете от семейството на коалите стават по-едри.[23] Вероятно коалата (P. cinereus) е възникнала като джуджевидна форма на гигантската коала (P. stirtoni). Подобно намаляване на размерите на тялото при големите бозайници е възникнало като феномен в дивия свят във времето на късен плейстоцен като се приема, че няколко съвременни австралийски бозайници като валабито Macropus agilis са възникнали в резултат от подобно вджуджаване. Проучване от 2008 г. поставя под въпрос подобна хипотеза като изказва мнение, че двата вида P. cinereus и P. stirtoni са били симпатрични видове от средата до края на плейстоцен, а вероятно това е било факт още от ранен плиоцен.[26] Най-ранните фосилни находки от съвременните коали са открити от среден плейстоцен.[27]
История на вида
[редактиране | редактиране на кода]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e5/Koalo.jpg/220px-Koalo.jpg)
Първите писмени сведения, описващи коалата, са на Джон Прайс, слуга на Джон Хънтър, губернатор на Нов Южен Уелс. Прайс попаднал на животно наричано „cullawine“ на 26 януари 1798 г. по време на експедиция в Сините планини,[28] макар че неговото описание не е публикувано официално и вижда бял свят едва около век по-късно.[29] През 1802 г. роденият във Франция австралийски изследовател Francis Louis Barrallier попада на животното, когато неговите двама водачи аборигени се връщат от лов, носейки два крака от коала, които възнамерявали да изядат.
Таксономия
[редактиране | редактиране на кода]Известни са три подвида на коалата както следва:
- P. c. adustus – от Куинсланд;
- P. c. cinereus – от Нов Южен Уелс;
- P. c. victor – от Виктория.
Разликите между тях касаят цвета и гъстотата на космената покривка, размера на тялото и формата на черепа. Куинсландският подвид е най-дребен с къса и сребриста космена покривка, и къс череп. Подвидът от Виктория обратно – той е най-едрият, с дълга кафеникава козина и по-широк череп.[30][31] Границите между трите подвида са неточни и условно се приемат тези на самите щати, а статусът им на подвидове и днес се оспорва. Генетично проучване от 1999 г. сочи, че трите подвида са диференцирани популации с малък генетичен обмен помежду им.[31] Друго изследване показва, че в популациите на коалата се наблюдава високо ниво на инбриидинг и ниско ниво на генетични вариации.[32][33] Това ниско ниво на генетично разнообразие в популациите на вида вероятно е възникнало още в края на плейстоцена.[34] Например реките и пътищата са пречка за обмен на гени и причина за намаляване на генетичното разнообразие в популацията в югоизточен Куинсланд.[35]
Описание
[редактиране | редактиране на кода]Коалата има един от най-малките (в съотношение с телесната маса) мозъци, в сравнение с другите бозайници,[36] около 60% по-малък от тези на типичните представители на разред торбести, с тегло едва 19,2 g.[37] Повърхността на мозъка е доста гладка, което е типично за примитивните животни.[38] Мозъкът заема само 61% от черепната кухина[36] и се притиска към вътрешната повърхност от гръбначно-мозъчна течност. Функцията на това сравнително голямо количество течност не е добре изучена, като една от хипотезите е, че тя действа като амортисьор, предпазващ мозъка от сътресение, ако животното падне от дърво.[38] Възможно е малкият размер на мозъка на коалата да е адаптация към енергийните ограничения, наложени от диетата на животното, която е недостатъчна за поддържане на по-голям орган.[36] Поради малкия си мозък, коалата притежава ограничена способност да изпълнява сложни и непознати задачи. Например, когато пред коалата се поставят откъснати листа върху плоска повърхност, животното не може да се адаптира към промяната в нормалния си начин на хранене и не яде от листата.[39]
Размножаване
[редактиране | редактиране на кода]Отглежда малките си в кожена торба на корема и ги кърми с мляко. Новородените са много малки – едва 18 см. След 60 дни напускат торбата на майка си, а на 3-годишна възраст стават напълно самостоятелни. Зрялата коала не надхвърля 60 cm. 80% от времето коалата прекарва в спане; събужда се само рано сутрин, за да яде. Размножителният период на коалите е от декември до март. Коалите са единственият сухоземен бозайник с допълнителен звуков орган, различен от ларинкса, благодарение на което могат да произвеждат много ниски тонове.[40] На тегло варират от 5 до 15 kg. Бременността при коалите е 35 дни.
Източници
[редактиране | редактиране на кода]- ↑ Phascolarctos cinereus (Goldfuss, 1817). // IUCN Red List of Threatened Species. International Union for Conservation of Nature. Посетен на 2 януари 2023 г. (на английски)
- ↑ а б в Dixon, R.M.W.; Moore, Bruce; Ramson, W. S.; Thomas, Mandy. Australian Aboriginal Words in English: Their Origin and Meaning. 2nd. South Melbourne, Oxford University Press, 2006. ISBN 0-19-554073-5.
- ↑ A.K. Lee & F.N. Carrick. 31. Phascolarctidae Fauna of Australia Volume 1B Mammalia. Australian Government Publishing Service, 1989. ISBN 0-644-06056-5.
- ↑ а б Taxonomy // Australian Koala Foundation, 30 июня 2008 года. Архивиран от оригинала на 2011-11-09. Посетен на 6 ноември 2011. (на английски)
- ↑ A.K. Lee & F.N. Carrick. 31. Phascolarctidae Fauna of Australia Volume 1B Mammalia. Australian Government Publishing Service, 1989. ISBN 0-644-06056-5.
- ↑ Kidd, D.A. Collins Latin Gem Dictionary. London, Collins, 1973. ISBN 0-00-458641-7. с. 53.
- ↑ Leitner, Gerhard; Sieloff, Inke. Aboriginal words and concepts in Australian English // World Englishes 17 (2). 1998. DOI:10.1111/1467-971X.00089. с. 153 – 169.
- ↑ www.ferngallery.com. Australian Koala Foundation // Savethekoala.com. Архивиран от оригинала на 2012-01-19. Посетен на 9 март 2009.
- ↑ Australian Fauna // Australian Fauna. Архивиран от оригинала на 2012-02-04. Посетен на 9 март 2009.
- ↑ Australasian Regional Association of Zoological Parks and Aquaria // Arazpa.org.au. Архивиран от оригинала на 2007-08-30. Посетен на 9 март 2009.
- ↑ Australian Koala Foundation. Frequently asked questions (FAQs) // Архивиран от оригинала на 2011-12-20. Посетен на 2016-01-16.
- ↑ Australian Koala Foundation. Interesting facts about koalas // Архивиран от оригинала на 2009-09-13. Посетен на 2016-01-16.
- ↑ а б сп. NG България, май 2012, Марк Дженкинс, „Обкръжени“, стр. 92 – 109
- ↑ а б Gordon G, Menkhorst P, Robinson T, Lunney D, Martin R. & Ellis M. Koala // IUCN Red List of Threatened Species. International Union for Conservation of Nature, 2008. Посетен на 8 март 2011. (на английски). архивно копие // Архивиран от оригинала на 2010-01-10. Посетен на 2019-05-21.
- ↑ The Australian Koala Foundation. Koala. 2009.
- ↑ а б Distribution of koalas in Australia
- ↑ Koala populations in Queensland, New South Wales and the Australian Capital Territory and national environment law
- ↑ Long, J. A. Prehistoric Mammals of Australia and New Guinea: One Hundred Million Years of Evolution. Johns Hopkins University Press, 2002. ISBN 978-0-8018-7223-5. с. 77 – 82.
- ↑ Asher, R.; Horovitz, I.; Sánchez-Villagra, M. First combined cladistic analysis of marsupial mammal interrelationships // Molecular Phylogenetics and Evolution 33 (1). 2004. DOI:10.1016/j.ympev.2004.05.004. с. 240 – 50.
- ↑ Weisbecker, V.; Archer, M. Parallel evolution of hand anatomy in kangaroos and vombatiform marsupials: Functional and evolutionary implications // Palaeontology 51 (2). 2008. DOI:10.1111/j.1475-4983.2007.00750.x. с. 321 – 38.
- ↑ Beck, R. M. D. A dated phylogeny of marsupials using a molecular supermatrix and multiple fossil constraints // Journal of Mammalogy 89 (1). 2008. DOI:10.1644/06-MAMM-A-437.1. с. 175 – 89.
- ↑ а б в г Louysa, J.; Aplin, K.; Beck, R. M. D.; Archer, M. Cranial anatomy of Oligo-Miocene koalas (Diprotodontia: Phascolarctidae): Stages in the evolution of an extreme leaf-eating specialization // Journal of Vertebrate Paleontology 29 (4). 2009. DOI:10.1671/039.029.0412. с. 981 – 92.
- ↑ а б Archer, M.; Arena, R.; Bassarova, M.; Black, K.; Brammall, J.; Cooke, B. M.; Creaser, P; Crosby, K.; Gillespie, A.; Godthelp, H.; Gott, M.; Hand, S. J.; Kear, B. P.; Krikmann, A.; Mackness, B.; Muirhead, J.; Musser, A.; Myers, T.; Pledge, N. S.; Wang, Y.; Wroe, S. The evolutionary history and diversity of Australian mammals // Australian Mammalogy 21. 1999. с. 1 – 45.
- ↑ Black, K.; Archer, M.; Hand, S. J. New Tertiary koala (Marsupialia, Phascolarctidae) from Riversleigh, Australia, with a revision of phascolarctid phylogenetics, paleoecology, and paleobiodiversity // Journal of Vertebrate Paleontology 32 (1). 2012. DOI:10.1080/02724634.2012.626825. с. 125 – 38.
- ↑ Tyndale-Biscoe, p. 226
- ↑ Price, G. J. Is the modern koala (Phascolarctos cinereus) a derived dwarf of a Pleistocene giant? Implications for testing megafauna extinction hypotheses // Quaternary Science Reviews 27 (27 – 28). 2008. DOI:10.1016/j.quascirev.2008.08.026. с. 2516 – 21.
- ↑ Price, G. J. Long-term trends in lineage 'health' of the Australian koala (Mammalia: Phascolarctidae): Using paleo-diversity to prioritize species for conservation // Paleontology in Ecology and Conservation. Springer, 2013. ISBN 978-3-642-25037-8. с. 171 – 92.
- ↑ Phillips, B. Koalas: The Little Australians We'd All Hate to Lose. Australian Government Publishing Service, 1996. ISBN 978-0-644-09697-3. с. 13.
- ↑ Moyal, p. 8
- ↑ Martin and Handasyde, p. 7.
- ↑ а б Houlden, B. A.; Costello, B. H.; Sharkey, D.; Fowler, E. V.; Melzer, A.; Ellis, W.; Carrick, F.; Baverstock, P. R.; Elphinstone, M. S. Phylogeographic differentiation in the mitochondrial control region in the koala, Phascolarctos cinereus (Goldfuss 1817) // Molecular Ecology 8 (6). 1999. DOI:10.1046/j.1365-294x.1999.00656.x. с. 999 – 1011.
- ↑ Houlden, B. A.; England, P. R.; Taylor A. C.; Greville, W. D.; Sherwin, W. B. Low genetic variability of the koala Phascolarctos cinereus in south-eastern Australia following a severe population bottleneck // Molecular Ecology 5 (2). 1996. DOI:10.1046/j.1365-294x.1996.00089.x. с. 269 – 81.
- ↑ Wilmer, J. M. W.; Melzer, A.; Carrick, F.; Moritz, C. Low genetic diversity and inbreeding depression in Queensland Koalas // Wildlife Research 20 (2). 1993. DOI:10.1071/WR9930177. с. 177 – 87.
- ↑ Tsangaras, K.; Ávila-Arcos, M. C.; Ishida, Y.; Helgen, K. M.; Roca, A. L.; Greenwood, A. D. Historically low mitochondrial DNA diversity in koalas (Phascolarctos cinereus) // BMC Genetics 13 (1). 2012. DOI:10.1186/1471-2156-13-92. с. 92.
- ↑ Lee, K. E.; Seddon, J. M.; Corley, S.; Williams, E.; Johnston, S.; Villers, D.; Preece, H.; Carrick, F. Genetic variation and structuring in the threatened koala populations of Southeast Queensland // Conservation Genetics 11 (6). 2010. DOI:10.1007/s10592-009-9987-9. с. 2091 – 103.
- ↑ а б в Jackson, pp. 1 – 4
- ↑ Carmen de Miguel, Mahciej Hennberg. Encephalization of the Koala, Phascolarctos Cinerues. 1998.
- ↑ а б Martin and Handasyde, p. 52
- ↑ Tyndale-Biscoe, p. 234
- ↑ Nauteka.bg „Коалите издават магарешки звуци с необикновен орган“
|