Стравинський Ігор Федорович
І́гор Фе́дорович Страви́нський (5 (17) червня 1882, Оранієнбаум, Петербурзька губернія, Російська імперія — 6 квітня 1971, Нью-Йорк, США) — композитор і диригент російського, польського[11] та українського козацького походження[12][13]. Син співака Федора Гнатовича Стравинського.
Рід Стравинських походить з Волині[12]. За словами директора музею в Устилузі Володимира Терещука, герб Стравинських успадкував елементи герба гетьмана Івана Сулими. У родині пишалися належністю до цього старовинного українського роду. Сам композитор писав: «Наше прізвище було Сулима-Стравинські, однак коли Росія анексувала частину Польщі, то „Сулима“ з якоїсь причини було випущене з нашого прізвища». Цю втрату він компенсував, давши своєму синові Святославу подвійне прізвище Сулима-Стравинський.[14]
Батько композитора, співак Федір Стравинський (1843—1902), був родом з Чернігівської губернії. Спершу навчався в Ніжинському ліцеї, дебютував на сцені Київського оперного театру (1873), у Києві співав до 1876 року. Тут 24 травня 1874 року обвінчався з киянкою Ганною Холодовською (11.08.1854, Київ — 7.06.1939, Женева), піаністкою і співачкою, яка походила з козацького роду Холодовських. З 1876 року співав у Маріїнському театрі Санкт-Петербурга. Дружина Ганна Холодовська була незмінним концертмейстром на концертах свого чоловіка.
Народився в Оранієнбаумі поблизу Санкт-Петербурга. З дитячих років вчився грати на фортепіано у О. П. Снеткової і Л. О. Кашперової.
У 1900—1905 роках навчався на юридичному факультеті Петербурзького університету. Випускні іспити в університеті не складав і тому диплома не отримав.
У 1903—1908 роках брав уроки композиції у Миколи Римського-Корсакова, якого називав своїм духовним батьком. Перші значні твори І. Стравинського — вокальна сюїта «Фавн і пастушка» на слова О. Пушкіна (1906) і симфонія (1907). У 1906 одружився зі своєю двоюрідною сестрою, випускницею Київського інституту шляхетних дівчат Катериною Носенко, з якою мав двох синів (1907, 1910) і двох дочок (1908, 1913).
У 1909 році на прем'єрі «Феєрверку» познайомився з імпресаріо Сергієм Дягілєвим. Згодом на його замовлення написав низку балетів, які поставили у «Російських сезонах» в Парижі. У родовому маєтку в Устилузі, де щоліта з 1907 до 1914 року жив і працював, композитор створив блискучі балети «Жар-птиця» (1910), «Петрушка» (1911), «Весна священна» (1913), які принесли йому світову славу.
З 1910 року тривалий час жив за кордоном. Через хворобу дружини з 1914 року оселився у Швейцарії, а після початку першої світової війни вже не повертався на батьківщину понад 50 років. Родина Стравинських наймала житло, спершу в Кларані у диригента Ернеста Ансерме, друга та однодумця композитора. Навесні 1915 року родина переїжджає до міста Морж, що поблизу Лозанни.
У Швейцарії значною роботою Стравинського стала «Історія солдата», поставлена під орудою Ернста Ансерме. Прем'єра «Історії солдата» відбулася в Лозанні 29 вересня 1918 року, а за два роки виставу показали на сцені Женевської опери.
З 1920 року жив у Франції, де співпрацював з виробником механічних піаніно Pleyel, переклав для цього інструмента низку власних творів. У 1934 прийняв французьке громадянство.
З 1939 року — в США (з 1945 року — американське громадянство). Вів широку концертну діяльність (диригував переважно власними творами, виступав і як піаніст). У 1962 році відбулися авторські концерти в Москві та Ленінграді.
Помер 6 квітня 1971 від серцевої недостатності. Похований на кладовищі Сан-Мікеле у Венеції (Італія) поряд зі своєю дружиною.
Творчість вирізняється образно-стилістичною різноманітністю, проте підпорядкованою в кожен творчий період своїй стрижневій тенденції.
У так званий російський період (1908 — початок 20-х років) Стравинський виявляв особливу цікавість до давньоруського і сучасного йому українського фольклору, до ритуальних і обрядових образів, до балагану, лубка. До цей період припадають балети «Жар-птиця», «Петрушка», «Весна священна», хореографічні сцени «Весілля» (1917, остаточний варіант 1923). В музеї Ігоря Стравинського в Устилузі є світлина, подарована фондом Пауля Захера з Базеля (Швейцарія), на якій Стравинський записує українського лірника на порозі свого будинку в Устилузі в період роботи над «Весною священною». У ці роки формуються принципи музичної естетики Стравинського, пов'язані з «театром уявлення», закладаються основні елементи музичної мови — «поспівковий» тематизм, вільний метроритм, остинатність, варіантний розвиток тощо.
Наступний, так званий неокласичний період, розпочинається у 1920-х роках, коли Стравінський висуває гасло «Назад, до Баха», смисл якого полягав у поєднанні бахівської логіки, принципів розвитку та конструювання музичної форми з новітніми засобами музичної мови[15]. Стравинський звертався до різних стильових моделей, освоюючи прийоми і засоби європейської музики бароко (опера-ораторія «Цар Едіп», 1927), техніку старовинного поліфонічного мистецтва («Симфонія псалмів» для хору і оркестру, 1930) та інші[джерело?]. Названі твори, а також балет зі співом «Пульчінелла» (на теми Дж. Б. Перголезі, 1920), балети «Поцілунок феї» (1928), «Орфей» (1947), 2-а і 3-а симфонії (1940, 1945), опера «Кар'єра марнотрата» (1951) — не стільки високі зразки стилізації, скільки яскраві оригінальні твори (використовуючи різні історико-стилістичні моделі, композитор відповідно до своїх індивідуальних якостей створює сучасні за звучанням твори)[джерело?].
Пізній період(з 1950-х) композитор звертається до серійної техніки. Перші серійні композиції — «Кантата», «Септет» і «Три пісні з Вільяма Шекспіра». В «Canticum sacrum» (1955), одна з п'яти частин (Surge Aquilo) повінстю додекафонна[16]. Згодом композитор використав серійну техніку в своїх творах «Агон» (1957), «Плач пророка Єремії» (1958), «Проповідь, притча и молитва» (1961, два останніх засновані на біблійних текстах и мотивах)[17], а також у містерії «Потоп» (1962), що поєднує фрагменти з Книги Буття із середньовічними англійськими містеріями; в «Потопі» також використовується текст католицького гімна Te Deum.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a7/Stamp_of_Ukraine_s822.jpg/200px-Stamp_of_Ukraine_s822.jpg)
Для сучасної української музичної спільноти актуальними є дослідження духовних зв'язків Ігоря Стравинського з українською культурою. Значну частину своїх творів Стравинський писав на українській землі, а їхні джерела знаходив в українському фольклорі.[джерело?][прояснити] Райським куточком для своєї творчості Ігор Стравинський називав містечко Устилуг поблизу Володимира. Він приїжджав сюди до родини. Тут зустрів своє кохання, жінку, з якою поєднав долю, — киянку Катерину Носенко. Дочка лікаря і землевласника Гавриїла Носенка і Катерини Холодовської, двоюрідна сестра І. Ф. Стравинського (їхні матері були сестрами), була першою дружиною (з 1906) і стала матір'ю чотирьох дітей композитора, зокрема художника Федора Стравинського (1907—1989), композитора і піаніста Святослава Сулима-Стравинського (1910—1994).
Після одруження 1906 року Ігор Стравинський розробив проєкт, за яким на околиці Устилуга був побудований його власний дім на зразок швейцарського шале. Разом з братом Гурієм він посадив липову алею, яка й нині милує око відвідувачів музею композитора і вихованців музичної школи, розміщеної в його будинку.
Щоліта з 1907 року до початку Першої світової війни композитор писав свої твори в Устилузі. Тут він написав перший твір — фантазію для оркестру «Феєрверк», над яким напружено працював півтора місяця. Загалом же в Устилузі композитор працював над 17 творами, серед яких «Жар-птиця», «Петрушка» і широко відома «Весна священна».
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5a/%D0%A3%D1%81%D1%82%D0%B8%D0%BB%D1%83%D0%B3%2C_%D0%9C%D1%96%D0%B6%D0%BD%D0%B0%D1%80%D0%BE%D0%B4%D0%BD%D0%B8%D0%B9_%D1%84%D0%B5%D1%81%D1%82%D0%B8%D0%B2%D0%B0%D0%BB%D1%8C_%22%D0%A1%D1%82%D1%80%D0%B0%D0%B2%D1%96%D0%BD%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D1%82%D0%B0_%D0%A3%D0%BA%D1%80%D0%B0%D1%97%D0%BD%D0%B0%22.jpg/220px-%D0%A3%D1%81%D1%82%D0%B8%D0%BB%D1%83%D0%B3%2C_%D0%9C%D1%96%D0%B6%D0%BD%D0%B0%D1%80%D0%BE%D0%B4%D0%BD%D0%B8%D0%B9_%D1%84%D0%B5%D1%81%D1%82%D0%B8%D0%B2%D0%B0%D0%BB%D1%8C_%22%D0%A1%D1%82%D1%80%D0%B0%D0%B2%D1%96%D0%BD%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D1%82%D0%B0_%D0%A3%D0%BA%D1%80%D0%B0%D1%97%D0%BD%D0%B0%22.jpg)
У 1994 році у Луцьку вперше проведено міжнародний фестиваль «Стравинський та Україна», у програмі якого були концерти, а також наукова конференція, на якій чи не вперше в Україні розглядалося питання духовного зв'язку Ігоря Стравинського з українською культурою[18]. У 2005 році було проведено другий, надалі фестиваль проводиться щорічно.
У 1990 році в місті Устилуг Волинської області відкрито перший у світі музей видатного композитора. Базою музею став дім Стравинського, побудований за його власним проєктом. Хоча формування фондів майбутнього музею розпочалося ще 1979 році, коли в приміщенні діяла музична школа[19].
Жар-птиця | для симфонічного оркестру | 1910 |
Петрушка | для симфонічного оркестру | 1911 |
Весна священна | для симфонічного оркестру | 1913 |
Соловей | для голосу-соло, хору та оркестру | 1914 |
Байка про Півня, Лисицю, Кота і Барана |
для 4 солістів та камерного оркестру | 1916 |
Історія солдата | для камерного оркестру та трьох оповідачів | 1918 |
Пульчінелла | для камерного оркестру та солістів | 1920 |
Весіллячко | для 4 фортепіано, ударних, хору і солістів | 1923 |
Аполон Мусагет | для струнного оркестру | 1928 |
Поцілунок феї | для симфонічного оркестру | 1928 |
Персефона | для симфонічного оркестру | 1933 |
Гра в карти | для симфонічного оркестру | 1936 |
Балетні сцени | для симфонічного оркестру | 1944 |
Орфей | для камерного оркестру | 1947 |
Агон | для камерного оркестру | 1957 |
Соловей (див. Балети) | 1914 |
Байка (див. Балети) | 1916 |
Мавра | 1922 |
Едіп-цар | 1927 |
Персефона для читця, солістів, камерного оркестру | 1933 |
Бабель | 1944 |
Кар'єра марнотрата (англ. Rake's Progress, рос. Похождения повесы) | 1951 |
Потоп | 1962 |
Симфонія мі-бемоль мажор | для симфонічного оркестру | 1907 |
Фантастичне скерцо | для симфонічного оркестру | 1908 |
Феєрверк | для симфонічного оркестру | 1908 |
Пісня солов'я | для симфонічного оркестру | 1917 |
4 етюди | для симфонічного оркестру | 1918 |
Симфонія для духових | 1920 | |
Сюїта з балету «Пульчинелла» | для симфонічного оркестру | 1920 |
Сюїта № 1 | для камерного оркестру | 1921 |
Сюїта № 2 | для камерного оркестру | 1925 |
Концерт для фортепіано та духових | 1923-24/1950 | |
Капричіо для фортепіано з оркестром | 1929/1949 | |
Концерт для скрипки з оркестром in D | 1931 | |
Сюїта з балету «Поцілунок Феї», | для симфонічного оркестру | 1934 |
Прелюдія для джаз-бенду | 1937 | |
Концерт in Es «Dumbarton Oaks» | для камерного оркестру | 1938 |
Симфонія in C | для симфонічного оркестру | 1940 |
Полька для циркового слона | для симфонічного оркестру | 1942 |
Концертні танці | для камерного оркестру | 1942 |
4 норвезьких враження | для симфонічного оркестру | 1942 |
Ода | для симфонічного оркестру | 1943 |
Scherzo à la Russe | для оркестру (версія для Paul Whiteman's band) | 1944, |
Симфонія в трьох частинах | для симфонічного оркестру | 1945 |
«Ебеновий концерт» | для кларнета і джаз-бенду | 1945 |
Концерт in D | для струнного оркестру | 1946 |
Танго | для камерного оркестру | 1940/1953 |
Привітальна прелюдія | для симфонічного оркестру | 1955 |
«Рухи» | для фортепіано з оркестром | 1958/1959 |
8 інструментальних мініатюр | для 15 виконавців (оркестровка Les Cinq Doigts) | 1963 |
Варіації пам'яті Олдоса Хакслі | •| 1963/1964 |
Тарантела | 1898 |
Скерцо | 1902 |
Соната фа-дієз мінор | 1903-4 |
4 етюди Op.7 | 1908 |
Весна священна, перекладення для двох фортепіано | 1913 |
Вальс квітів, для двох фортепіано | 1914 |
Trois pièces faciles для двох фортепіано | 1915 |
Souvenir d'une Marche Boche for piano | 1915 |
Cinq pièces faciles для двох фортепіано | 1917 |
Вальс для дітей | 1917 |
Piano-Rag-Music (Регтайм) | 1919 |
Хорал | 1920 |
Les Cinq Doigts | 1921 |
Соната | 1924 |
Серенада | 1925 |
Концерт для двох фортепіано | 1935 |
Танго | 1940 |
Соната для двох фортепіано | 1943 |
2 ескізи для сонати | 1967 |
Три п'єси | для струнного квартету | 1914 |
Pour Pablo Picasso, | для кларнета | 1917 |
Канон | для двох валторн | 1917 |
Дует | для двох фаготів | 1918 |
Сюїта з Історії солдата | для скрипки, кларнета і фортепіано | 1919 |
Три п'єси | для кларнета | 1919 |
Концертино | для струнного квартету | 1920 |
Октет | для духових | 1923 |
Концертний дует | для скрипки і фортепіано | 1932 |
Пастораль | для скрипки і фортепіано | 1933 |
Італійська сюїта (із Пульчинели) | для скрипки, віолончелі і фортепіано | 1933/1934 |
Елегія | для альта соло | 1944 |
Септет | 1953 | |
Епітафія | для флейти, кларнета і арфи | 1959 |
Подвійний канон | для струнного квартету пам'яті Raoul Dufy | 1959 |
Monumentum Pro Gesualdo Di Venosa (arrangement) | для камерного ансамблю | 1960 |
Фанфара для Нового Театру | для двох труб | 1964 |
Зореликий | для чоловічого хору й оркестру | 1912 |
Pater Noster | 1926 | |
Симфонія псалмів | для хору і оркестру | 1930 |
Меса | 1948 | |
Кантата | для сопрано, тенора, жіночого хору, 2 флейт, гобою, англійського ріжка, віолончелі | 1953-1954 |
Canticum Sacrum | 1955 | |
Threni | 1958 | |
A Sermon, a Narrative and a Prayer | 1961 | |
Anthem (The dove descending breaks the air) | для хору a capella | 1962 |
Авраам і Ісаак | 1963 | |
Introitus | 1965 | |
Requiem Canticles | 1966 |
- Фавн і пастушка для мецо-сопрано та оркестру Op. 2 (1907)
- Пастораль сопрано без слів та фортепіано (1907)
- Дві мелодії для мецо-сопрано та фортепіано Романс «Маргаритки» Op.6 (1908)
- Дві поеми Поля Верлена для баритона та фортепіано або оркестру Op.9 (1910/1951)
- Дві поеми К. Бальмонта для голосу і фортепіано або маленького оркестру (1911/1954)
- Три поезії з японської лірики для голосу, фортепіано і камерного оркестру (1913)
- Три маленьких пісні для голосу і фортепіано (або маленького оркестру) (1913/1930)
- Небилиці для голосу, флейти, гобоя, кларнета, фагота, скрипки, альта, віолончелі і контрабаса (1914)
- Berceuses du Chat для контральто і трьох кларнетів (1916)
- Три казки для дітей для голосу і фортепіано (1917)
- Чотири російські селянські пісні для жіночого голосу без акомпанементу (1917)
- Berceuse для голосу і фортепіано (1918)
- Чотири російські пісні для голосу і фортепіано (1918/1919)
- Petit ramusianum harmonique single voice or voices (1938)
- Три пісні з Вільяма Шекспіра для мецо-сопрано, флейти, кларнета і альта (1953)
- Чотири російські пісні для мецо-сопрано, флейти, арфи і гітари (1954, версія Quatre chants russes та Три казки для дітей)
- In Memoriam Dylan Thomas (Dirge Canons and Song) (1954)
- Elegy for J.F.K. для баритона і трьох кларнетів (1964)
- Сова і кіт для сопрано і фортепіано (1966)
31 січня 2024 року у місті Луцьк вулицю Скрябіна перейменували на вулицю Ігоря Стравинського.
- 4382 Стравинський — астероїд, який названо на честь композитора[20].
- ↑ https://www.astro.com/astro-databank/Stravinsky,_Igor
- ↑ Stravinsky, Igor // The Enciclopædia Britannica — 12 — London, NYC: 1922. — Vol. XXXII Pacific Ocean Islands to Zuloaga. — P. 582.
- ↑ Deutsche Nationalbibliothek Record #118642545 // Gemeinsame Normdatei — 2012—2016.
- ↑ а б Archivio Storico Ricordi — 1808.
- ↑ Bibliothèque nationale de France BNF: платформа відкритих даних — 2011.
- ↑ а б Taruskin R., White E. W. Encyclopædia Britannica
- ↑ SNAC — 2010.
- ↑ а б в г д е Catalog of the German National Library
- ↑ а б LIBRIS — 2012.
- ↑ https://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k65478206/f49.item.r=Stravinsky
- ↑ Роман Влад, Stravinsky, Cambridge University Press, 1978, p. 3
- ↑ а б Віталій Абліцов «Галактика „Україна“. Українська діаспора: видатні постаті» — К.: КИТ, 2007. — c.50-51.
- ↑ VIP-Стравінський, газета «День»
- ↑ Стравінський — українець, а не росіянин. Український тижневик Міст. 14 червня 2012. Архів оригіналу за 4 грудня 2016. Процитовано 5 грудня 2016.
- ↑ Келдыш Ю. В. Неоклассицизм / Ю. В. Келдыш // Музыкальная энциклопедия в 6 т., т.3.–М.: Сов. энциклопедия, 1976.– C. 960—963.
- ↑ Straus 2001, p. 4.
- ↑ White 1979, p. 510.
- ↑ Положення про музичний фестиваль «Стравинський та Україна»[недоступне посилання з червня 2019]
- ↑ Малеончук, Галина (21.07.2012). Музей Іігоря Стравінського в Устилузі: сторінки комплектування фондів. Музейний простір Волині. Архів оригіналу за 10 листопада 2021. Процитовано 10.11.2021.
- ↑ Lutz D. Schmadel. Dictionary of Minor Planet Names. — 5-th Edition. — Berlin, Heidelberg : Springer-Verlag, 2003. — 992 (XVI) с. — ISBN 3-540-00238-3.
- Герасимова Г. П. Стравинський Ігор Федорович // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2012. — Т. 9 : Прил — С. — С. 864. — ISBN 978-966-00-1290-5.
- Стравінський, ще раз Стравінський!
- VIP-Стравінський
- Стравінський Ігор // Біографія на сайті UaModna, 17 червня 2015
- У Луцьку відкрився ІІ музичний фестиваль «Стравінський та Україна»
- Музичний фестиваль «Стравінський і Україна» відбудеться вже втретє
- стаття в енциклопедії «Кругосвет»
- інформація на сайті chubrik.ru, також аудіо.
- Семейный круг Стравинских (рос.)
- Меморіальна дошка Ігорю Стравінському в Києві
- Стравинский И. Ф. Хроника моей жизни / И. Ф. Стравинский; предисл., коммент., послесл. И. Я. Вершинина ; пер. Л. В. Яковлева-Шапорина. — М. : Композитор, 2005. — 464 с. — ISBN 5-85285-724-6.
- Стравинский И. Ф. Диалоги. Воспоминания. Размышления. Комментарии / И. Ф. Стравинский; Пер. с английскоrо В. А. Линник, послесловие и общ. ред. М. С. Друскина. — Л. : Музыка, 1971. — 414 с.
- Стравинский И. Ф. Переписка с русскими корреспондентами: Материалы к биографии, т.1: 1882–1912 / И. Ф. Стравинский ; сост., текстологич. ред., коммент. В. П. Варунца. — М. : Композитор, 1998. — 414 с. — ISBN 5-85285-485-9.
- Стравинский И. Ф. Переписка с русскими корреспондентами: Материалы к биографии, т.2: 1913–1922 / И. Ф. Стравинский ; сост., текстологич. ред., коммент. В. П. Варунца. — М. : Композитор, 2000. — 799 с. — ISBN 5-85285-220-1.
- Стравинский И. Ф. Переписка с русскими корреспондентами: Материалы к биографии, т.3: 1923–1939 / И. Ф. Стравинский ; сост., текстологич. ред., коммент. В. П. Варунца. — М. : Композитор, 2003. — 943 с. — ISBN 5-85285-611-8.
- Денисенко Л. Про Анжеліну Ісадору Дункан, Максима Рильського, Ігора Стравінського, Астрід Ліндгрен, Джонні Хрістофера Деппа ІІ / Л. Денисенко. — К. : Грані-Т, 2008. — 128 с. — (Життя видатних дітей) — ISBN 978-966-2923-77-3.
- Балабко О. В. "Київ, Іринінська, Лифарям..." : Повість за листами митця. — Чернівці : Букрек, 2011. — 236 с. — ISBN 978-966-356-0.
- Ярустовский Б. Игорь Стравинский. — Л. : Музыка, 1982. — 264 с.
- Савенко С. И. Мир Стравинского. — М. : Издательский дом «Композитор», 2001. — 355 с. — ISBN 5-85285-492-1.
Жулковський Б. Ігор Стравінський і Православна Церква / Б. Жулковський // Нова педагогічна думка. - 2018. - № 1. - С. 147-150. - Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/UJRN/Npd_2018_1_37.
- Народились 17 червня
- Народились 1882
- Уродженці Ломоносова
- Померли 6 квітня
- Померли 1971
- Померли в Нью-Йорку
- Поховані на цвинтарі Сан-Мікеле
- Випускники Санкт-Петербурзького університету
- Випускники Другої Санкт-Петербурзької гімназії
- Члени Американської академії мистецтв і літератури
- Члени Американської академії мистецтв і наук
- Командори ордена Сантьяго (Португалія)
- Лауреати премії «Ґреммі» за життєві досягнення
- Російські композитори
- Персоналії:Устилуг
- Люди, на честь яких названо астероїд
- Люди на марках
- Померли від серцевої недостатності
- Натуралізовані громадяни Франції
- Емігранти з Російської імперії до Франції
- Емігранти з Російської імперії до Швейцарії
- Композитори-модерністи
- Композитори-неокласики
- Композитори академічної музики XX століття
- Композитори додекафонії та серіалізму