Австро-Угорщина
А́встро-Уго́рщина (часто — Австро-уго́рська імпе́рія) — багатонаціональна конституційна дуалістична монархія та велика держава в Центральній Європі, що існувала у 1867—1918 роках[1][2]. Військовий і дипломатичний союз, він складався з двох суверенних держав з єдиним монархом, який титулувався одночасно імператором Австрії та королем Угорщини. Австро-Угорщина була останньою фазою в конституційній еволюції монархії Габсбургів: вона була утворена в результаті австро-угорського компромісу 1867 року після австро-прусської війни і була розпущена незабаром після того, як Угорщина розірвала союз з Австрією 31 жовтня 1918 року.
Одна з найбільших європейських держав того часу, Австро-Угорщина була географічно другою за величиною країною Європи і третьою за чисельністю населення (після Російської та Німецької імперії)[3]. Займала терени сучасної Австрії та Угорщини, а також Чехії, Словаччини, Хорватії, Словенії, Чорногорії, частини Італії, Польщі, Румунії, Сербії, України. Була одним з найважливіших культурних та економічних центрів Європи. Імперія створила четверту за величиною машинобудівну галузь у світі після Сполучених Штатів, Німеччини та Великої Британії[4].
В її основі лежала дуалістична монархія, яка була реальною унією між Цислейтанією, північною та західною частинами колишньої Австрійської імперії, та Транслейтанією (Королівством Угорщина). Після реформ 1867 року Австрійська та Угорська держави були рівноправними. Обидві країни проводили єдину дипломатичну та оборонну політику. З цією метою «спільні» міністерства закордонних справ і оборони були збережені під безпосереднім керівництвом монарха, як і третє міністерство фінансів, відповідальне лише за фінансування двох «спільних» бюджетів. Третім компонентом союзу було Королівство Хорватія-Славонія, автономний регіон під угорською короною, який вів переговори про хорватсько-угорське врегулювання в 1868 році. Після 1878 року Боснія і Герцеговина опинилася під спільним австро-угорським військовим і цивільним управлінням, поки не була повністю анексована в 1908 році, що спровокувало Боснійську кризу.
Австро-Угорщина була однією з центральних держав у Першій світовій війні, яка розпочалася з оголошення Австро-Угорщиною війни Королівству Сербія 28 липня 1914 року. У 1918 році внаслідок поразки у війні розпалась на низку незалежних держав.
- А́встро-Уго́рщина (нім. Österreich-Ungarn, угор. Ausztria-Magyarország) — коротка назва. Використовувалася у міжнародних відносинах
- Австро-Угорська монархія (нім. Österreichisch-Ungarische Monarchie вимова [ˌøːstəʁaɪ̯çɪʃ ˌʊŋɡaʁɪʃə monaʁˈçiː] (
прослухати), угор. Osztrák-Magyar Monarchia) — обидві держави (Австрія і Угорщина) є одночасно і об'єднаними (в якихось сферах) і водночас незалежними (в більшості сфер). Офіційна назва[5][6][7] з 14 листопада 1868 року, за рішенням Франца Йосифа I.
- Австрія — неофіційна коротка назва[3].
- Королівства і землі, представлені в Райхсраті та Землі Священної Угорської корони Святого Стефана (нім. Die im Reichsrat vertretenen Königreiche und Länder und die Länder der heiligen ungarischen Stephanskrone, угор. A Birodalmi Tanácsban képviselt királyságok és országok és a Magyar Szent Korona országai) — повна назва, що використовувалася у внутрішній адміністрації.
- Подвійна монархія (нім. Doppel-Monarchie; угор. Dual-Monarchia) — часто використовувана неофіційна назва[3].
- Ц. та К.[en] монархія (нім. k. u. k. Monarchie) — використовувана австрійцями назва[8].
- Австро-Угорська імперія — часто використовувана назва
- Дунайська монархія (нім. Donaumonarchie; угор. Dunai Monarchia) — використовувана австрійцями неофіційна назва.
Історія Австрії | |
---|---|
![]() | |
Галльштаттська культура | |
Доісторична Австрія | |
Римські провінції (Норик • Реція) | |
Карантанія | |
Східна марка | |
Герцогство Австрія | |
Ерцгерцогство Австрія | |
Священна Римська імперія (Габсбурзька монархія) | |
Австрійська імперія | |
Австро-Угорщина (Цислейтанія) | |
Німецька Австрія | |
Перша Австрійська Республіка | |
Федеративна держава Австрія | |
Аншлюс | |
Австрія у часи націонал-соціалізму | |
Окупація Австрії союзниками | |
Австрійська Республіка | |
Портал «Австрія» |
Історія Угорщини | |
---|---|
![]() | |
Стародавня Угорщина | |
Доугорська Угорщина | |
Паннонія | |
Гунський каганат | |
Передісторія угорців | |
Магна Хунгарія | |
Леведія | |
Ателькуза | |
Середні Віки | |
Аварський каганат | |
Блатенське князівство | |
Угри | |
Завоювання угорцями Паннонського басейну | |
Угорське князівство | |
Арпади | |
Угорське королівство Арпадів | |
Угорське королівство Анжу | |
Угорське королівство на початку сучасної епохи | |
Османсько-угорські війни | |
Османська Угорщина | |
Східно-Угорське королівство | |
Трансильванське князівство (1570—1711) | |
Королівство Габсбургів | |
Повстання Ракоці | |
Революція 1848-1849 років в Угорщині | |
Австро-угорський компроміс | |
Транслейтанія | |
Угорська історія в ХХ столітті | |
Перша Республіка | |
Угорська Радянська Республіка | |
Угорське королівство (1920—1946) | |
Друга Світова війна | |
Угорщина (1944—1945) | |
Друга Республіка | |
Народна Республіка | |
Повстання 1956 | |
Сучасність | |
Угорська Республіка | |
Портал «Угорщина» |
У середині XIX сторіччя багатонаціональна Австрійська імперія перебувала у стані глибокої економічної та політичної кризи.
Під час революції 1848 року Королівство Угорщина закликало до більшого самоврядування, а згодом навіть до незалежності від Австрійської імперії. Угорська революція 1848 року була придушена австрійськими військами за військової допомоги Росії, а рівень автономії, яким користувалася угорська держава, був замінений абсолютистським правлінням з Відня.
У 1860-х роках імперія зазнала двох важких поразок: поразка у Другій італійській війні за незалежність зруйнувала її панування над значною частиною Північної Італії, а поразка в австро-прусській війні 1866 року призвела до розпаду Німецької конфедерації (спадковим президентом якої був імператор Габсбург) і виключення Австрії з німецьких справ, що становило реальну загрозу існуванню імперії Габсбургів. У цій ситуації австрійський уряд запропонував укладення угоди, яка б надавала Угорщині значних автономних прав. 20 березня 1867 року відновлений угорський парламент у Пешті розпочав переговори щодо нових законів, які мали бути прийняті 30 березня. Однак угорські лідери отримали повідомлення, що для того, щоб закони набули чинності на землях Священної корони Угорщини, необхідна офіційна коронація імператора як короля Угорщини 8 червня. 28 липня Франц-Йосиф у своїй новій позиції короля Угорщини схвалив і оприлюднив нові закони, які офіційно поклали початок двоєдиній монархії.
21 грудня 1867 року імператор Франц Йосиф I (1848–1916) затвердив австро-угорську угоду і конституцію Австрії. Австрійська імперія була перетворена на двоєдину (дуалістичну) державу, яка дістала назву Австро-Угорська імперія. Угорщина отримала політичну та адміністративну автономію, власний уряд та парламент — сейм.
Австро-прусська війна завершилася Празьким миром (1866), який вирішив «німецьке питання» на користь малонімецького рішення[9]. Граф Фрідріх Фердинанд фон Бюст, який був міністром закордонних справ з 1866 по 1871 рік, ненавидів прусського канцлера Отто фон Бісмарка, який неодноразово перевершував його. Бюст сподівався, що Франція помститься за поразку Австрії, і намагався домовитися з імператором Франції та Італії Наполеоном ІІІ про антипрусський альянс, але жодних умов досягти не вдалося. Вирішальна перемога пруссько-німецьких армій у франко-прусській війні та подальше заснування Німецької імперії поклали край усім надіям на відновлення австрійського впливу в Німеччині, і Бюст пішов у відставку[10].
Після витіснення з Німеччини та Італії, Дуалістична монархія звернулася до Балкан, які були охоплені неспокоєм, оскільки націоналістичні рухи набирали сили і вимагали незалежності[11]. І Росія, і Австро-Угорщина побачили можливість для експансії в цьому регіоні. Росія взяла на себе роль захисника слов'ян і православних християн. Австрія уявляла собі багатоетнічну, релігійно різноманітну імперію під контролем Відня. Граф Дьюла Андраші, угорець, який був міністром закордонних справ у 1871—1879 роках, зробив центральним елементом своєї політики протистояння російській експансії на Балканах і блокування сербських амбіцій домінувати в новій південнослов'янській федерації. Він хотів, щоб Німеччина стала союзником Австрії, а не Росії[12].
Австро-угорська угода 1867 року не вирішила всіх розбіжностей між окремими частинами імперії. Незадоволеними були насамперед Богемія і Хорватія. З останньою 1868 року, за сприяння Відня, Угорщина уклала угоду, яка на деякий час послабила суперечки. Однак із Богемією домовитися не вдалося. Її представники подали у Райхсрат декларацію, в якій вимагали надання Богемії, Моравії та Сілезії (так званим землям корони Святого Вацлава) прав, аналогічних угорським. Внаслідок тривалої боротьби австрійський уряд був змушений піти на деякі поступки (дозвіл вживання чеської мови в адміністрації та шкільництві, поділ Празького університету на чеський і німецький та інше), однак повністю вирішити всі суперечності не вдалося.
Існування українців на Закарпатті взагалі не визнавалося угорською владою. 1868 року сейм у Будапешті оголосив усе населення краю угорською нацією. На Буковині та Галичині становище було дещо кращим. На цих землях виникли й успішно розвивалися українські культурно-просвітницькі організації («Просвіта», Наукове товариство імені Шевченка) та політичні партії, українські представники були у рейхсраті та провінційних сеймах. Однак і тут українці перебували у нерівноправному становищі. У Галичині влада фактично належала полякам, а на Буковині — німцям та румунським боярам. Офіційною мовою в Галичині була польська, а на Буковині — німецька.
Зовнішня політика Австро-Угорської імперії після поразок у війнах з Німеччиною та Італією була спрямована переважно на Балкани. 1878 року австро-угорські війська окупували Боснію і Герцеговину. Анексія окупованих територій 5 жовтня 1908 року призвела до загострення відносин Австро-Угорської імперії з Російською імперією, результатом чого стало укладення таємної угоди з Німецькою імперією 7 жовтня 1879 року. Анексія Боснії також призвела до того, що іслам було визнано офіційною державною релігією завдяки мусульманському населенню Боснії[13]. 1882 року до цього договору приєдналася Італія, завершивши, таким чином, створення воєнно-політичного блоку — Троїстого Союзу, спрямованого проти Франції та Російської імперії.
До початку XX століття стало явним, що державний організм, де дві нації домінують над дев'ятьма не є нежиттєздатний, що підтверджувалось численними терористичними актами, повстаннями, демонстраціями та заворушеннями.
Франц Фердинанд планував радикально реформувати Австро-Угорську імперію, створивши напівавтономні штати, кожен з яких представляв би одну з 11 націй імперії. Разом вони мали б утворити велику конфедерацію — Сполучені Штати Великої Австрії. Але план реформ не був втілений у життя через убивство ерцгерцога та початок першої світової війни, внаслідок якої зникла сама імперія.
28 червня 1914 року у Сараєво було вбито спадкоємця австрійського престолу ерцгерцога Франца Фердинанда, що стало приводом для початку першої світової війни 1914–1918 років.
28 липня 1914 року Австро-Угорська імперія оголосила війну Сербії, а 6 серпня 1914 року — Російській імперії.
Навесні 1918 року Австро-Угорщина разом з Німеччиною окупувала Україну.
Війна Австро-Угорської імперії проти країн Антанти 1914–1918 років в союзі з Німецькою імперією, Болгарією та Османською імперією завершилася крахом імперії.
У жовтні-листопаді 1918 року Австро-Угорщина підписала з Антантою 3 листопада Падуанське перемир'я, фактично капітуляцію.
На землях Австро-Угорщини утворилися самостійні держави: Західноукраїнська Народна Республіка, Чехословацька Республіка, Королівство сербів, хорватів і словенців, Польська Республіка, Австрійська Республіка, Угорщина. Частина колишніх територій Австро-Угорської імперії:
- Австрійське Примор'я, Рієка і Південний Тіроль відійшли до Італії;
- частина Трансильванії, Банат і Буковина — Румунії;
- Східна Галичина в червні-липні 1919 року була захоплена Польською Республікою.
Етнічні українські землі Австро-Угорщини були розділені між трьома державами:
На чолі Австро-Угорської імперії стояв австрійський імператор з династії Габсбургів, який одночасно мав титул короля Угорщини. Формально його влада була обмежена Райхсратом в Австрії та сеймом в Угорщині. За положеннями нової австрійської конституції Райхсрат — двопалатний парламент — складався з Палати шляхти і Палати послів (всього — 525 осіб). До Палати шляхти, крім спадкових членів, імператор міг призначати довічних членів. Ними, зокрема, були митрополит Андрей Шептицький та письменник Василь Стефаник.
Палата послів формувалася за допомогою виборів від окремих провінцій. Виборче право було обмежено майновим і віковим цензом та куріальною системою. 1873 року було запроваджено прямі вибори від трьох курій (1 — великої земельної власності, 2 — торгово-промислових палат, 3 — більших міст) крім сільської (включно з малими містами). Внаслідок зниження майнового цензу для міських і сільських курій з 10 до 5 гульденів річного прямого податку, 1882 року значно зросла кількість виборців, однак уряд відмовився запровадити загальне виборче право.
Чергова виборча реформа 1896 року встановила 5-у курію, що мала обиратися на основі загального виборчого права (посилала в парламент 72 депутати). 1907 року було запроваджено загальне виборче право для чоловіків віком від 24 р. і ліквідовано куріальну систему виборів. Спільними для всієї імперії були 3 міністерства: закордонних справ, військове та морське і міністерство фінансів. Законодавча влада щодо спільних справ обох частин держави здійснювалася спеціальними «делегаціями», які скликалися щорічно по черзі у Відні та Будапешті. До їхнього складу входили по 60 делегатів від Райхсрату та Сейму. Видатки на загальноімперські потреби розподілялися пропорційно для обох частин імперії, за спеціально укладеною угодою. 1867 року квота встановлювалася у 70 % для Австрії і 30 % — для Угорщини.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5e/Austria-Hungary_map_ua.svg/360px-Austria-Hungary_map_ua.svg.png)
Територія Австро-Угорської імперії становила 676 545 км².
В адміністративно-географічному плані поділялася на дві частини: Цислейтанію — до річки Лейти, по якій раніше проходив фактичний кордон між Австрією та Угорщиною, й Транслейтанію — Землі корони Святого Стефана.
В адміністративному плані Австро-Угорщина ділилася на такі складові частини (коронні землі):
Цислейтанія (землі австрійської корони;Територія — 351 204 км²): | ||||
---|---|---|---|---|
Богемське королівство | Королівство Далмація | Королівство Галичини та Володимирії | Герцогство Буковина | Ерцгерцогство Нижня Австрія |
Ерцгерцогство Верхня Австрія | Герцогство Каринтія | Герцогство Крайна | Герцогство Зальцбург | Герцогство Верхня і Нижня Сілезія (Австрійська Сілезія) |
Герцогство Штирія | Маркграфство Моравія | Княжий округ Тіроль: (Земля Форарльберг) | Австрійське примор'я: (Княжий округ Гориця і Градишка, Місто Трієст, Маркграфство Істрія) | |
Транслейтанія (землі угорської корони; Територія — 325 411 км²): | ||||
Угорське королівство | Королівство Хорватія і Славонія | Місто Фіуме | ||
Боснія і Герцеговина (з 1908). |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/92/Austria_hungary_1911.jpg/350px-Austria_hungary_1911.jpg)
Австро-Угорщина була багатонаціональною державою, в якій у 1908 році проживало 50 293 000 осіб 25 націй та народностей. Найчисельнішими з них були німці, угорці, чехи, українці, поляки, словаки, хорвати та румуни. Українців 1910 року налічувалось 4,178 млн осіб, що становило 8 % населення імперії. Крім них було також понад 400 тисяч латинників (обернених на католицизм українців) та пословачених українців[14].
Зі зростанням капіталістичної економіки на національних краях, зокрема в Чехії, посилилися національні суперечності. Тому національне питання в Австро-Угорщині було віссю політичного життя. Панівні класи розглядали Боснію, Галичину, Словаччину та інші слов'янські краї як колонії (див. Реакція і спроби реформ). В економічному і культурному житті Галичини панувала польська шляхта, на яку спирався австрійський уряд.
Номер | Сучасна назва | Тогочасна офіційна назва[16] | Інші тогочасні назви | Сучасна країна | Населення (1910) |
---|---|---|---|---|---|
1. | Відень | нім. Wien | угор. Bécs (використовувалася в угорському діловодстві) | ![]() |
2,083,630 |
2. | Прага | нім. Prag | чеськ. Praha | ![]() |
668,000 |
3. | Трієст | нім. Triest | італ. Trieste, словен. Trst | ![]() |
229,510 |
4. | Львів | нім. Lemberg | укр. Львів, пол. Lwów | ![]() |
206,113 |
5. | Краків | нім. Krakau | пол. Kraków | ![]() |
151,886 |
6. | Грац | нім. Graz | словен. Gradec | ![]() |
151,781 |
7. | Брно | нім. Brünn | чеськ. Brno | ![]() |
125,737 |
8. | Чернівці | нім. Czernowitz | укр. Черновиці[17], рум. Cernăuți | ![]() |
87,100 |
9. | Пльзень | нім. Pilsen | чеськ. Plzeň | ![]() |
80,343 |
10. | Лінц | нім. Linz | чеськ. Linec | ![]() |
67,817 |
Номер | Сучасна назва | Тогочасна офіційна назва[16] | Інші тогочасні назви | Сучасна країна | Населення |
---|---|---|---|---|---|
1. | Будапешт | нім. і угор. Budapest | хорв. Budimpešta, рум. Budapesta, словац. Budapešť | ![]() |
1,232,026 |
2. | Сегед | угор. Szeged | нім. Szegedin, серб. Segedin/Сегедин | ![]() |
148,869 |
3. | Суботиця | угор. Szabadka | нім. Maria-Theresianopel, серб. Subotica/Суботица | ![]() |
94,610 |
4. | Дебрецен | угор. Debrecen | нім. Debrezin | ![]() |
90,764 |
5. | Загреб | угор. Zágráb | нім. Agram, хорв. Zagreb | ![]() |
79,038 |
6. | Братислава | угор. Pozsony | нім. Pressburg, словац. Prešporok | ![]() |
78,157 |
7. | Мішкольц | угор. Miskolc | нім. Mischkolz, словац. і чеськ. Miškovec | ![]() |
76,207 |
8. | Тімішоара | угор. Temesvár | нім. Temeswar, рум. Timișoara | ![]() |
72,555 |
9. | Орадя | угор. Nagyvárad | нім. Großwardein, рум. Oradea Mare | ![]() |
64,169 |
10. | Арад | угор. Arad | нім. і рум. Arad, серб. Arad/Арад | ![]() |
63,166 |
11. | Клуж-Напока | угор. Kolozsvár | нім. Klausenburg, рум. Cluj | ![]() |
62,733 |
- ↑ McCarthy, Justin (1880). A History of Our Own Times, from 1880 to the Diamond Jubilee. New York, United States of America: Harper & Brothers, Publishers. с. 475—476. Архів оригіналу за 8 липня 2021. Процитовано 13 грудня 2020.
- ↑ Dallin, David (November 2006). The Rise of Russia in Asia. ISBN 9781406729191. Архів оригіналу за 8 липня 2021. Процитовано 13 грудня 2020.
- ↑ а б в
Headlam, James Wycliffe (1911). . У Hugh Chisholm (ред.). // Encyclopædia Britannica (11th ed.). Т. V. 3. Cambridge University Press. с. 2—39. (англ.)
- ↑ Schulze, Max-Stephan. Engineering and Economic Growth: The Development of Austria-Hungary's Machine-Building Industry in the Late Nineteenth Century, p. 295. Peter Lang (Frankfurt), 1996.
- ↑ Manuscript of Franz Joseph I. — Stephan Vajda, Felix Austria. Eine Geschichte Österreichs, Ueberreuter 1980, Vienna, ISBN 3-8000-3168-X, in German
- ↑ Ogg, Frederic Austin (1929). The Governments of Europe (англ.). Library of Alexandria. ISBN 978-1-4655-2314-3. Архів оригіналу за 28 червня 2021. Процитовано 13 грудня 2020.
- ↑ Wiener Zeitung vom 15. November 1868, S. 1, Schreiben des Monarchen an Reichskanzler Friedrich Ferdinand von Beust
- ↑ Eva Philippoff: Die Doppelmonarchie Österreich-Ungarn. Ein politisches Lesebuch (1867—1918), Presses Univ. Septentrion, 2002, Villeneuve d'Ascq, ISBN 2-85939-739-6 (online, с. 60, на «Google Books»)
- ↑ The War of 1866 and the Undoing of Vienna. Oxford Public International Law (англ.). Процитовано 20 серпня 2024.
- ↑ Schmitt, Hans A. (1968-03). Count Beust and Germany, 1866–1870: Reconquest, Realignment, or Resignation?. Central European History. Т. 1, № 1. с. 20—34. doi:10.1017/s000893890001476x. ISSN 0008-9389. Процитовано 20 серпня 2024.
- ↑ History of Austria | Flag, Maps, Hungary, & Empire | Britannica. www.britannica.com (англ.). Процитовано 20 серпня 2024.
- ↑ Langer, William L. (1950). European Alliances and Alignments: 1871—1890 (2nd ed.). p. 20.
- ↑ Imperial Gazette −1912. IGGIO Islamische Glaubensgemeinschaft in Osterreich. 2011. Архів оригіналу за 6 червня 2014. Процитовано 4 червня 2014.
- ↑ Енциклопедія українознавства. Словникова частина. (Текст ЕУ-2) [Архівовано 11 грудня 2016 у Wayback Machine.]. — Париж, Нью-Йорк, 1955. — Т. 1. — С. 17.
- ↑ Kogutowicz Károly, Hermann Győző: Zsebatlasz: Naptárral és statisztikai adatokkal az 1914. évre. Magyar Földrajzi Intézet R. T., Budapest 1913, S. 69, 105.
- ↑ а б Donaumonarchie Österreich-Ungarn. Donaumonarchie.com. Архів оригіналу за 29 жовтня 2013. Процитовано 19 листопада 2013.
- ↑ «Ведомости Верховного Совета СССР» 1944 г. № 42. Архів оригіналу за 23 жовтня 2021. Процитовано 20 травня 2022.
- Віднянський С. В. Австро-Угорщина // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2003. — Т. 1 : А — В. — 688 с. : іл. — ISBN 966-00-0734-5.
- С. В. Віднянський. Австро-Угорщина // Енциклопедія сучасної України / ред. кол.: І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. — К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2001. — Т. 1 : А. — 823 с. — ISBN 966-02-2075-8.
- Кріль М. Слов'янські народи Австрійської монархії: освітні та наукові взаємини з українцями. 1772—1867. — Львів, 1999.
- Малий словник історії України / відпов. ред. В. А. Смолій. — К. : Либідь, 1997. — 464 с. — ISBN 5-325-00781-5.
- Осечинський Б. Галичина під гнітом Австро-Угорщини в епоху імперіалізму. — Львів, 1954.
- Тейлор А. Габсбурзька монархія. 1809—1918. Історія Австрійської імперії та Австро-Угорщини / пер. з англ. А. Портнов, С. Савченко. — Львів: ВНТЛ-Класика, 2002. — 268 с.
- Українська радянська енциклопедія : у 12 т. / гол. ред. М. П. Бажан ; редкол.: О. К. Антонов та ін. — 2-ге вид. — К. : Головна редакція УРЕ, 1974–1985.
- Франко І. Пів століття. Нарис історіі Австріі від р. 1840 до 1890 // Народ. — 1891. — 1 травня.
- Цьольнер Е. Історія Австрії / пер. з нім. А. Онишко та ін. — Львів: Літопис, 2001. — 712 с.
- Wolfsgrüber C. The Austro-Hungarian Monarchy // The Catholic Encyclopedia. — Vol. 2. — New York: Robert Appleton Company, 1907. (англ.)
Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Австро-Угорщина
- Історичні держави Європи
- Незавершені статті з колишніх держав
- Держави і території, засновані 1867
- Держави і території, зникли 1918
- Австро-Угорщина
- Поліетнічні імперії
- Колишні імперії Європи
- Колишні монархії Європи
- Колишні державні утворення на Балканах
- Новоісторичні держави Європи
- Новоісторична Австрія
- Новоісторична Боснія і Герцеговина
- Новоісторичні держави Італії
- Новоісторичні держави Польщі
- Новоісторична Румунія
- Новоісторична Сербія
- Новоісторична Словаччина
- Новоісторична Словенія
- Новоісторична Угорщина
- Новоісторичні держави України
- Новоісторична Хорватія
- Новоісторична Чехія
- Габсбурзька монархія
- Австро-угорські відносини
- Реальна унія
- Засновані в Європі 1867
- Країни-учасники Першої світової війни
- Зникли в Європі 1918