Париска мировна конференција (1919—1920)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5a/Big_four.jpg/350px-Big_four.jpg)
Париска мировна конференција 1919. године је била конференција коју су организовали победници у Првом светском рату како би установили мировне споразуме између Савезника и поражених Централних сила. Конференција је отворена 18. јануара 1919. године[1][2] и трајала је до 21. јануара 1920. године са неколико прекида.[3]
Преглед
[уреди | уреди извор]Следећи споразуми су постигнути у оквиру Версајског система безбедности:
- Немачка (Версајски споразум, 28. јун 1919),
- Аустрија (Споразум у Сен Жермену, 10. септембар 1919),
- Бугарска (Споразум у Неију, 27. новембар 1919),
- Мађарска (Тријанонски споразум, 4. јун 1920), и
- Турска (Споразум у Севру), 10. август 1920; касније измењен споразумом у Лозани, 24. јула 1923. године.
- Рапалски споразум (Краљевина СХС и Краљевина Италија); касније измењен споразумом у Риму, 27. јануара 1924. године.
Овде се може убројити и Фејсал-Вајцманов споразум од 3. јануара 1919. године, везан за Палестину.
Ови мировни споразуми, заједно са решењима Вашингтонске поморске конференције, створили су основе Версајског (или Версајско-Вашингтонског) система у међународним односима. Преуређење Европе и света на основу ових споразума створиће известан број критичних конфликтних тачака у међународним односима, што ће бити један од узрока Другог светског рата.
Одлука о стварању Лиге народа и одобравање њене повеље такође су догађаји који су се десили на конференцији.
Велика четворка:Дејвид Лојд Џорџ, премијер Уједињеног Краљевства; Жорж Клемансо, премијер Француске; Вудро Вилсон, председник САД; и Виторио Орландо, премијер Италије; били су доминантне политичке и дипломатске фигуре на конференцији. Одредбе које су наметнуте пораженим земљама биле су заправо резултат њихових разговора.
Учесници
[уреди | уреди извор]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4f/WWI-re.png/400px-WWI-re.png)
Земље које су учествовале на конференцији:
- Уједињено Краљевство Велике Британије и Ирске
- Француска
- САД
- Италија
- Јапан
- Белгија
- Бразил
- Доминиони Британске империје (Канада, Аустралија, Јужна Африка, Нови Зеланд, Њуфаундленд)
- Индија
- Грчка
- Гватемала
- Хаити
- Хеџаз
- Хондурас
- Кина
- Куба
- Краљевина Срба, Хрвата и Словенаца
- Либерија
- Никарагва
- Панама
- Пољска
- Португалија
- Румунија
- Сијам
- Чехословачка
Немачка и њени бивши савезници нису могли присуствовати конференцији све док услови и детаљи споразума нису били постигнути. Новостворени РСФСР није био позван да присуствује конференцији.
Ирска је послала представнике у нади да постигне самоопредељење и легитимизира Републику проглашену после Ускршњег устанка 1916. године, али са мало успеха.
Аустралијски приступ
[уреди | уреди извор]Аустралијски делегати су били Били Хјуз, премијер и Џозеф Кук, министар морнарице. Главни циљеви су били: репарације, анексија Немачке Нове Гвинеје и одбијање јапанског предлога о расној једнакости. И поред великих напора и сцена, Хјуз је морао да прихвати мандат Лиге народа за Нову Гвинеју.
Јапански приступ
[уреди | уреди извор]Јапанску делегацију водио је Сајонџи Кимочи, а у њој су били и барон Макино Нобуаки, гроф Чинда Сутеми (амбасадор у Лондону), Мацуи Кеширо амбасадор у Паризу) и Иџуин Хикокичи (амбасадор у Риму) и други што је укупно чинило цифру од 64 члана. Ни Хара Такахаши (премијер) ни Јасуја Учида (министар спољних послова) нису сматрали да су у позицији да напусте Јапан у тако кратком року после избора. Делегација се фокусирала на два захтева: а) прихватање њиховог предлога о расној једнакости и б) анексију немачких колонија - Шандонг и пацифичких острва северно од екватора. Прави вођа делегације био је Макино, углавном услед болести Сајонџија. Јапан је био незадовољан са резултатима конференције, јер је добио само пола немачких права и напустили су конференцију.
Предлог о расној једнакости
[уреди | уреди извор]Први нацрт поднесен је Комисији лиге народа 13. фебруара као амандман на члан 21:
- Пошто је једнакост народа основни принцип Лиге народа, стране уговорнице слажу се да се договоре што пре да омогуће свим страним држављанима држава чланица Лиге, једнак и правичан третман у сваком погледу, не правећи разлику, било правну или фактичку, у погледу њихове расе или националности.
Територијални захтеви
[уреди | уреди извор]Јапанску претензију ка Шандонгу оспоравали су Кинези. На почетку рата, 1914. године, јапанске трупе су заузеле територију дату Немачкој 1897. године. Такође су запосели немачка острва северно од екватора. У току рата, 1917. године Јапан је направио тајни договор са Британијом, Француском и Италијом у вези анексије ових територија. Јапан се такође обавезао да подржи британску анексију немачких острва јужно од екватора. И поред генерално прокинеског става у Версајском споразуму (на инсистирање САД), Шандонг је предат Јапану, што је изазвало велике демонстрације (Покрет 4. мај) и коначног кинеског повлачења са конференције. Пацифичка острва северно од екватора потпала су под мандат Лиге народа, са јапанском управом.
Приступ САД
[уреди | уреди извор]Пошто председник Вудро Вилсон, главни преговарач САД, није успео да убеди Лојд Џорџа и Клемансоа да подрже његових 14 тачака, конференција је прешла на питање стварања Лиге народа. Пошто је постигнут споразум о најважнијим питањима, предлог документа о Лиги је враћен у САД на одобрење Конгресу. Конгрес се није сложио са чланом 10 који је напад на било коју чланицу Лиге народа сматрао нападом на све чланице и од њих захтевао помоћ. Вилсон се вратио обесхрабрен и пошто није имао политичку подршку иза себе, главни утицај преузели су Французи и Британци који су инсистирали да Немачка преузме сву и пуну кривицу за рат. Вилсон се са тиме није слагао. Немачка је била приморана да прихвати пуну кривицу за рат, да преда све колоније и део територије и да плати 33 милијарде долара одштете. На иницијативу Вилсона, САД су склопиле засебни мировни споразум са Немачком, који је Конгрес одобрио.
Види још
[уреди | уреди извор]- Делегација Краљевине СХС на конференцији мира у Паризу
- Немачка Нова Гвинеја је дата у мандат Аустралији а немачка Самоа Новом Зеланду.
- Чешки коридор
Референце
[уреди | уреди извор]- ^ Erik Goldstein The First World War Peace Settlements, 1919–1925 p49 Routledge (2013)
- ^ Nelsson, compiled by Richard (2019-01-09). „The Paris peace conference begins - archive, January 1919”. The Guardian (на језику: енглески). ISSN 0261-3077. Приступљено 2019-04-27.
- ^ Neiberg, Michael S. (2017). The Treaty of Versailles: A Concise History. Oxford University Press. стр. ix. ISBN 978-0-19-065918-9.
Литература
[уреди | уреди извор]- Neiberg, Michael S. (2017). The Treaty of Versailles: A Concise History. Oxford University Press. стр. ix. ISBN 978-0-19-065918-9.
- MacMillan, Margaret (2001). Peacemakers: Six months that changed the world. John Murray (Publishers) Ltd. ISBN 978-0-7195-6237-2.
- Mitrović, Andrej (1969). Jugoslavija na Konferenciji mira 1919-1920. Beograd: Zavod za izdavanje udžbenika.
- Mitrović, Andrej (1975). Razgraničenje Jugoslavije sa Mađarskom i Rumunijom 1919-1920: Prilog proučavanju jugoslovenske politike na Konferenciji mira u Parizu. Novi Sad: Institut za izučavanje istorije Vojvodine.
- Shimazu, Naoko (1998). Japan, Race and Equality. Routledge. ISBN 978-0-415-17207-3.
- Aston, Charlotte (2010). Makers of the Modern World: Antonius Piip, Zigfrĩds Meierovics and Augustus Voldemaras (на језику: енглески). London, UK: Haus Publishing. ISBN 978-1905791-71-2.
- Albrecht-Carrie, Rene (1938). Italy at the Paris Peace Conference. [недостаје ISBN]
- Ambrosius, Lloyd E (1990). Woodrow Wilson and the American Diplomatic Tradition: The Treaty Fight in Perspective.
- Andelman, David A (2007). A Shattered Peace: Versailles 1919 and the Price We Pay Today. popular history that stresses multiple long-term disasters caused by Treaty.
- Bailey; Thomas A (1947). Wilson and the Peacemakers: Combining Woodrow Wilson and the Lost Peace and Woodrow Wilson and the Great Betrayal.
- Birdsall, Paul (1941). Versailles twenty years after. well balanced older account
- Boemeke, Manfred F., et al., eds. The Treaty of Versailles: A Reassessment after 75 Years (1998). A major collection of important papers by scholars
- Bruce, Scot David, Woodrow Wilson's Colonial Emissary: Edward M. House and the Origins of the Mandate System, 1917–1919 (University of Nebraska Press, 2013).
- Clements, Kendrick, A (1999). Woodrow Wilson: World Statesman. .
- Cornelissen, Christoph, and Arndt Weinrich, eds (2020). Writing the Great War - The Historiography of World War I from 1918 to the Present. free download; full coverage for major countries.
- John Milton Cooper, Jr (5. 4. 2011). Woodrow Wilson: A Biography. Knopf Doubleday Publishing. ISBN 9780307277909.
- Dillon, Emile Joseph (1920). The Inside Story of the Peace Conference.. online
- Dockrill, Michael, and John Fisher (2016). The Paris Peace Conference, 1919: Peace Without Victory?. Springer. .
- Ferguson, Niall (1999). The Pity of War: Explaining World War One., economics issues at Paris pp 395–432
- Doumanis, Nicholas, ed (2016). The Oxford Handbook of European History, 1914–1945. ch 9.
- Fromkin, David. A Peace to End All Peace, The Fall of the Ottoman Empire and the Creation of the Modern Middle East, Macmillan 1989.
- Gaddis, John Lewis (2005). The Cold War
. London: Allen Lane. ISBN 978-0-713-99912-9.
- Gelfand, Lawrence Emerson (1963). The Inquiry: American Preparations for Peace, 1917–1919. Yale UP..
- Ginneken, Anique H.M. van. Historical Dictionary of the League of Nations (2006)\
- Greene, Theodore, ed (1949). Wilson At Versailles. short excerpts from scholarly studies. online free
- Henderson, W. O. (1941). „The Peace Settlement, 1919”. History. 26 (101): 60—69. JSTOR 24401765. doi:10.1111/j.1468-229X.1941.tb00786.x.
- Henig, Ruth. Versailles and After: 1919–1933 (2nd ed. 1995), 100 pages; brief introduction by scholar
- Hobsbawm, E. J. (1992). Nations and Nationalism since 1780: Programme, Myth, Reality. Canto (2nd изд.). Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-43961-9.
- Hobsbawm, E.J. (1994). The Age of Extremes: The Short Twentieth Century, 1914–1991. London: Michael Joseph. ISBN 978-0718133078.
- Keynes, John Maynard (1920). The Economic Consequences of the Peace.
- Dimitri Kitsikis, Le rôle des experts à la Conférence de la Paix de 1919, Ottawa, éditions de l'université d'Ottawa, 1972.
- Dimitri Kitsikis, Propagande et pressions en politique internationale. La Grèce et ses revendications à la Conférence de la Paix, 1919–1920, Paris, Presses universitaires de France, 1963.
- Knock, Thomas J (1995). To End All Wars: Woodrow Wilson and the Quest for a New World Order.
- Lederer, Ivo J., ed. The Versailles Settlement—Was It Foredoomed to Failure? (1960) short excerpts from scholars
- Lentin, Antony (1985). Guilt at Versailles: Lloyd George and the Pre-history of Appeasement.
- Lentin, Antony (2004). Lloyd George and the Lost Peace: From Versailles to Hitler, 1919–1940.
- Lloyd George, David (1938). The Truth About the Peace Treaties (2 volumes). London: Victor Gollancz Ltd.
- Lundgren, Svante (2020). Why did the Assyrian lobbying at the Paris Peace Conference fail?. Chronos: Revue d'Histoire de l'Université de Balamand. стр. 63—73.
- Macalister-Smith, Peter, Schwietzke, Joachim: Diplomatic Conferences and Congresses. A Bibliographical Compendium of State Practice 1642 to 1919, W. Neugebauer, Graz, Feldkirch. 2017. ISBN 978-3-85376-325-4.
- McFadden, David W. (1993). Alternative Paths: Soviets and Americans, 1917–1920. New York, NY: Oxford University Press. ISBN 978-0-195-36115-5.
- MacMillan, Margaret (2001). Peacemakers: The Paris Peace Conference of 1919 and Its Attempt to End War., also published as Paris 1919: Six Months That Changed the World (2003); influential survey
- Mayer, Arno J. (1967). Politics and Diplomacy of Peacemaking: Containment and Counterrevolution at Versailles, 1918–1919. New York, NY: Alfred A. Knopf.
- Nicolson, Harold (2009) [1933]. Peacemaking, 1919. London: Faber and Faber. ISBN 978-0-571-25604-4. Архивирано из оригинала 30. 3. 2012. г.
- Paxton, Robert O., and Julie Hessler. Europe in the Twentieth Century. 2011. стр. 141—78.
- Marks, Sally. The Illusion of Peace: International Relations in Europe 1918–1933 (2nd ed. 2003)
- Marks, Sally (2013). „Mistakes and Myths: The Allies, Germany, and the versailles treaty, 1918–1921.”. Journal of Modern History. 85 (3): 632—659. S2CID 154166326. doi:10.1086/670825.
- Mayer, Arno J., Politics and Diplomacy of Peacemaking: Containment and Counter-revolution at Versailles, 1918–1919 (1967), leftist
- Newton, Douglas (1997). British Policy and the Weimar Republic, 1918–1919.. 484 pgs.
- Pellegrino, Anthony; Dean Lee, Christopher; Alex (2012). „Historical Thinking through Classroom Simulation: 1919 Paris Peace Conference”. The Clearing House: A Journal of Educational Strategies, Issues and Ideas. 85 (4): 146—152. S2CID 142814294. doi:10.1080/00098655.2012.659774.
- Roberts, Priscilla. "Wilson, Europe's Colonial Empires, and the Issue of Imperialism" in Ross A. Kennedy, ed., A Companion to Woodrow Wilson (2013) pp: 492–517.
- Schwabe, Klaus (1985). Woodrow Wilson, Revolutionary Germany, and Peacemaking, 1918–1919: Missionary Diplomacy and the Realities of Power.
- Sharp, Alan. The Versailles Settlement: Peacemaking after the First World War, 1919–1923 (2nd ed. 2008)
- Sharp, Alan (2005). „The Enforcement Of The Treaty Of Versailles, 1919–1923”. Diplomacy and Statecraft. 16 (3): 423—438. S2CID 154493814. doi:10.1080/09592290500207677.
- Steiner, Zara. The Lights that Failed: European International History 1919–1933 (Oxford History of Modern Europe) (2007), pp 15–79; major scholarly work
- Trachtenberg, Marc (1979). „Reparations at the Paris Peace Conference”. The Journal of Modern History. 51 (1): 24—55. JSTOR 1877867. S2CID 145777701. doi:10.1086/241847.
- Walworth, Arthur (1986). Wilson and His Peacemakers: American Diplomacy at the Paris Peace Conference, 1919. 618pp
- Walworth, Arthur (1958). Woodrow Wilson, Volume I, Volume II. Longmans, Green.; 904pp; full scale scholarly biography; winner of Pulitzer Prize; online free; 2nd ed. 1965
- Watson, David Robin (1976). George Clemenceau: A Political Biography. 463 pgs.
- Xu, Guoqi (2016). Asia and the Great War – A Shared History. Oxford UP.
Спољашње везе
[уреди | уреди извор]- Charles T. Evans NVCC|Info
- Excerpt and reviews of Paris 1919: Six Months That Changed The World by Margaret MacMillan ISBN 978-0-375-76052-5 (softcover), ISBN 978-0-375-50826-4 (hardcover)
- Seating Plan of the Paris Peace Conference - UK Parliament Living Heritage
- Frances Stevenson - Paris Peace Conference Diary - UK Parliament Living Heritage
- Frances Stevenson - Paris Peace Conference ID Card - UK Parliament Living Heritage
- Sharp, Alan: The Paris Peace Conference and its Consequences , in: 1914-1918-online. International Encyclopedia of the First World War.
- Excerpts from the NFB documentary Paris 1919
- Sampling of maps used by the American delegates held by the American Geographical Society Library, UW Milwaukee